КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року

м. Київ

справа №757/10586/21-ц

провадження № 22-ц/824/5760/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - акціонерне товариство «Райффайзен Банк», уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Вектор Банк»

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року у складі судді Григоренко І.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк», уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Вектор Банк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Вектор Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №114/25t, укладеного 28 вересня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» за кредитним договором №014/9408/74/77745 від 09 жовтня 2008 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 27 січня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає оскаржувану ухвалу такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права, в якій висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що у даній справі позивач звернулась з позовом, як фізична особа, та оспорює правомірність відступлення ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» на користь ПАТ «Вектор Банк» прав вимоги в частині передачі прав за кредитним договором № 014/9408/77745 від 09 жовтня 2008 року, укладеним між нею та банком, який в подальшому відступив право вимоги до ПАТ «Вектор Банк».

На думку апелянта, спірні правовідносини стосуються захисту прав позивача, як споживача фінансових послуг. При цьому, позивач не є підприємцем, спір не стосується корпоративних відносин, а між сторонами відсутні господарські правовідносини.

Наголошує на тому, що у даному випадку спір ініційований позивачем з метою захисту її прав, як споживача фінансових послуг, у зв`язку з чим вважає, що за критеріями суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

01 березня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача АТ «Райффайзен Банк» - Сапіги М.М., в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Уважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Зазначає, що вирішення даного спору за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного між юридичними особами, відноситься до юрисдикції господарського суду.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

03 березня 2023 року на електронну адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про розгляд справи без участі, в якій останній просить розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності позивача та його представника. Вимоги, викладені в апеляційній скарзі, підтримують у повному обсязі.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, місцевий суд виходив з того, що договір, визнання якого недійсним є предметом спору в даній цивільній справі, укладено між відповідачами як суб`єктами господарювання та в ході проведення ними господарської діяльності, а тому вирішення даного спору відноситься до юрисдикції господарського суду.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Вектор Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Наведена норма свідчить, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/1733/18).

Водночас колегія суддів зауважує, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, оскільки передбачають, що у спорах, які виникають з кредитних та іпотечних правовідносин, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2020 року у справі №910/17433/19.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 114/25t, укладеного 28 вересня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» за кредитним договором №014/9408/74/77745 від 09 жовтня 2008 року.

У свою чергу, предметом договору відступлення права вимоги № 114/25t від 28 вересня 2016 року є, зокрема, відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №014/9408/74/77745 від 09 жовтня 2008 року у сумі 194 988,57 доларів США.

Отже, зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що фізична особа ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Райффайзен Банк», уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Вектор Банк», як первісного та нового кредитора, за кредитним договором №014/9408/74/77745 від 09 жовтня 2008 року, сторонами якого є фізична ( ОСОБА_1 ) та юридична особи.

Зазначений спір виник з кредитних правовідносин за участю фізичної та юридичної осіб. Тобто між позивачем та відповідачами існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є як фізична, так і юридична особи, що, на думку колегії суддів, відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (схожу правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 у справі № 904/2529/18).

Виходячи з викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір у даній справі стосується визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами, як суб`єктами господарювання та в ході проведення ними господарської діяльності, а отже є таким, що підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, з огляду на те, що спір у даній справі виник стосовно правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є як фізична, так і юридична особи.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року- скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «14» березня 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик