Справа № 465/4386/17 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/811/2088/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

представника приватного нотаріуса Львівського міського

нотаріального округу Візняк О.О. ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольги Омелянівни про зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що він є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що його батьку на підставі договору оренди від 08.07.2009 року належала земельна ділянка, у зв`язку з чим 13 червня 2017 року він звернувся до приватного нотаріуса Візняк Ольги Омелянівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину права оренди вказаної земельної ділянки. Зазначає, що листом від 20 червня 2017 року приватний нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва, однак вважає таку відмову безпідставною та такою, що суперечить вимогам ст.ст.5,34,36,46, 68 Закону України «Про нотаріат». З наведених підстав просить зобов`язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольгу Омелянівну видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на успадкування права оренди на земельну ділянку, що зареєстрована за індексним номером: 19192165 від 09.02.2015 року 14:10:07.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольгу Омелянівну видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкування права оренди земельної ділянки, що зареєстрована за індексним номером 19192165 від 09.02.2015 14:10:07.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є позивач по справі, ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №03/2016. Зазначає, що оскільки приватним нотаріусом Візняк Ольгою Омелянівною 25.07.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відтак він має право на спадкування права оренди земельної ділянки кадастровий номер :10:000:0062 після смерті батька. Звертає увагу на те, що суду першої інстанції з спадкової справи було відомо про нього, як про спадкоємця після смерті ОСОБА_6 , проте не було залучено до участі у справі. Стверджує, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 1267 ЦК України, не прийняв до уваги наявність у нього, як спадкоємця, права на спадкування 1/2 частки права оренди земельної ділянки та прийняв рішення, яке порушує його права. Зазначає, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд встановив право позивача на спадкування права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0062, а у резолютивній частині зобов`язав відповідача видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на право оренди земельної ділянки, що зареєстрована за індексним номером 19192165 від 09.02.2015 14:10:07, при цьому суд жодним чином не зазначив, що вказані земельні ділянки є однією і тією ж. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в частині зобов`язання приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольгу Омелянівну видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкування 1/2 права оренди земельної ділянки за кадастровим номером: :10:000:0062.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О. ОСОБА_5 , представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позов Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах Львівської обласної державної адміністрації до Пустомитівської райдержадміністрації Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження районної адміністрації, визнання незаконним та скасування додаткової угоди, зобов`язання відповідачів повернення земельної ділянки залишено без розгляду, а договором оренди земельної ділянки не встановлено будь-яких обмежень чи заборон щодо спадкування права користування земельною ділянкою.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 18 січня 2016 року Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Візняк О.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_6 .

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 03/2016, відкритої після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 25.07.2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з автомобіля марки ВАЗ-212140, 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , колір автомобіля червоний, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 03.02.2009 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ.

Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем до майна померлого ОСОБА_6 також є його інший син, ОСОБА_1 , який згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О. 25.07.2016 року прийняв спадщину, яка складається з автомобіля марки FORD SIERRA, 1984 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , колір сірий, який належав померлому на підставі технічного талона транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого 07.09.2005 року МРЕВ ДАІ У Львівській області; причіпа марки МАЗ-8144, 1992 року випуску, шасі НОМЕР_8 , номерний знак НОМЕР_9 , колір червоний, який належав померлому на підставі технічного талона транспортного засобу № НОМЕР_10 , виданого 31.03.1994 року МРЕВ ДАІ У Львівській області; частки у статутному капіталі Фермерського господарства «Квасниця», що становить 50 % статутного капіталу в розмірі 1000 гривень. Вартість спадкового майна становить 1 000 гривень.

Зважаючи на те, що апелянт ОСОБА_1 є сином спадкодавця ОСОБА_6 та прийняв спадщину після смерті батька, звернувшись до нотаріальної контори у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду стосується прав та законних інтересів апелянта, який є спадкоємцем після смерті батька, ОСОБА_6 , заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 , однак він не був залучений до участі у справі.

Матеріалами справи також встановлено, що 08.07.2009 року між Пустомитівською райдержадміністрацією та ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки для розміщення ставка для риборозведення на території Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за межами населеного пункту, строком на 5 років.

Розпорядженням Пустомитівської райдержадміністрації №27 від 27.01.2015 року в даний договір внесено доповнення та строк дії договору оренди земельної ділянки продовжено на 49 років.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 33341285 від 09.02.2015 року, земельна ділянка кадастровий номер :10:000:0062 перебуває в користуванні ОСОБА_6 строком на 49 років на підставі договору оренди землі б/н від 08 липня 2009 року.

13 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Візняк О.О. з клопотанням про видачу йому свідоцтва про спадщину на право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0062.

Як вбачається з відповіді приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О. від 20 червня 2017 року за Вих. № 45/01-16, остання відмовила ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину права оренди земельної ділянки, роз`яснивши, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 407 Цивільного Кодексу України, право користування землями сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній чи комунальній власності, у спадщину не передається. Вказала, що в провадженні суду перебуває цивільна справа №450/90/17 за позовом Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до Пустомитівської районної держадміністрації Львівської області, ОСОБА_7 про повернення земельної ділянки у зв`язку з чим, відповідно до п.4.3 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус не уповноважений вчиняти будь-які нотаріальні дії до вирішення справи судом по суті. Окрім того, зазначила, що вирішення вищевказаного питання відноситься до компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування або органів суду.

31 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Візняк Ольги Омелянівни, в якому просив зобов`язати приватного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом на успадкування права оренди на земельну ділянку, що зареєстрована за індексним номером: 19192165 від 09.02.2015 року 14:10:07.

У Конституції України закріплені принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша стаття 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга стаття 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року за № 6-рп/99 (абзац 1 пункт 2 мотивувальної частини).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст 1258 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1296 ЦК України закріплює право спадкоємця отримати свідоцтво про право на спадщину.

Закон України «Про нотаріат» встановлює порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні.

Так, нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси) (частини перша, друга статті 1 Закону України «Про нотаріат»).

Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим (частина перша статті 7 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За змістом статті 50 вказаного Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі за № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно Закону України «Про нотаріат».

Стаття 34 Закону України «Про нотаріат» передбачає нотаріальні дії, що вчиняють нотаріуси, серед яких видача свідоцтва про право на спадщину.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Зміст наведених правових норм і рішень Конституційного Суду України у їх системному зв`язку дає суду підстави для висновку, що жодним іншим органом або посадовою, службовою особою, окрім нотаріуса або в сільських населених пунктах - посадової особи органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини, не можуть здійснюватись повноваження і прийматись рішення, які згідно Закону України «Про нотаріат» належать до компетенції нотаріуса, в тому числі і судами, про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстрацію нерухомого майна.

Тобто, суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Аналогічний правовий висновок відображено у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та зобов`язуючи нотаріуса видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, суд першої інстанції не врахував, що суд не вправі зобов`язувати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, які безпосередньо належать до його компетенції, а відтак позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , то відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1488.60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 вересня 2018 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1488.60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк