Справа № 463/7886/22
Провадження № 2/463/563/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Рудакова Д. І.

при секретарі судового засідання Метеллі Б.Б.

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представника відповідача Баркар Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства "Львівавтодор" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до Львівського комунального підприємства "Львівавтодор" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги аргументовав тим, що згідно наказу № 06-к від 03.01.2012 ОСОБА_1 прийнятий на посаду в ЛКП «Львівавтодор» на посаду інженера першої категорії відділу з паруквання ЛКП «Львівавтодор». Згідно Наказу № 429-к від 19.04.2021 позивача переведено на посаду «провідного інженера відділу з паркування» ЛКП «Львівавтодор». 18.07.2022 відповідачем видано Наказ № 1250-к, «Щодо змін в організації праці, скороченні чисельності та штату працівників», згідно якого серед іншого, виведено із штатного розпису посаду «провідного інженера відділу паркування» - (кількість посад 2), із вказаним наказом відповідачем позивача не ознайомлено ). Наказом № 1661-к від 3 жовтня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» ОСОБА_1 було звільнено з посади «провідного інженера відділу з паркування» ЛКП «Львівавтодор» у зв`язку зі скороченням, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що його звільнення є незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Громадянам гарантуєтьсязахист від незаконного звільнення.

Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ст. 51 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.Таким чином, до обов`язків роботодавця під час звільнення працівника за скороченням належить працевлаштування працівника, запропонування останньому усіх вакантних посад на підприємстві, однак відповідачем вказаних обов`язків не було виконано та роботодавцем не дотримано вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Більше того, відповідачем також не було враховано стаж роботи позивача. Не враховано належним чином кваліфікаційний рівень позивача та його професійний досвід роботи.

Відповідачем не було проведено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, а також наявність у позивача кваліфікації і продуктивності праці порівняно з іншими працівниками, які залишилися на роботі. Вважає рішення відповідача про звільнення із займаної посади є незаконними та такими, що прийняті з порушенням норм трудового законодавства. Окрім цього просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до наказу №1661-к від 3 жовтня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 03.10.2022, отже останнім робочим днем є 03.10.2022 Відтак періодом вимушеного прогулу є період з 04.10.2022 до дати винесення рішення про поновлення на посаді. Окрім цього ОСОБА_1 просив стягнути моральну шкоду.

Ухвалою судді від 29.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача подала відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на наступне. В ЛКП «Львівавтодор» дійсно мало місце скорочення штату працівників, зокрема посади «провідний інженер відділу з паркування», яку обіймав позивач. Оспорюваний позивачем наказ від 03.10.2022 №1661-к був виданий в межах наданих статутом повноважень. Роботодавцем дотримано порядок звільнення Позивача з роботи з урахуванням норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», виконано вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо попередження його про наступне вивільнення і вжито заходів щодо працевлаштування. Так позивачу неодноразово пропонувались наявні всі вакантні посади на підприємстві. Однак, позивач відмовлявся від переведення на іншу роботу, про що ставив власноручно свій підпис, у зв`язку з чим був звільнений на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Представник позивача подала відповідь на відзив в якому вказав, що незгідний із доводами відповідача та вважає такі необґрунтованими, а саме те, що позивачу не було запропоновано усіх вакантних посад на підприємстві, що існували у період з 02.08.2022 до 05.10.2022 та відповідали кваліфікації позивача. Відповідач вибірково, на власний розсуд запропонував деякі із наявних посад. Вважає, що відповідач не надав доказів та не довів, що усі решта вакантних посад не відповідали кваліфікації ОСОБА_1 та чи з інших причин не могли бути йому запропоновані для переведення. Окрім цього вважає необґрунтованими та безпідставними покликання відповідача про те, що ОСОБА_1 не мав відповідної кваліфікації на переведення на посаду провідного інженера (цілодобових майданчиків) та провідного інженера (не цілодобових майданчиків). Звертає увагу представник позивача й на те, що посади ніби введенні згідно нового штатного розпису «провідний інженер відділу з паркування, а саме провідного інженера (цілодобових майданчиків) відділу з паркування, провідного інженера (не цілодобових майданчиків) відділу з паркування, провідного інженера (з економічної безпеки) відділу з паркування, а фактично тотожні посаді яку займав позивач ОСОБА_1 . Враховуючи наведене вважає, що фактично відбулось не скорочення, а розширення штату підприємства, введенням третьої посади провідного інженера відділу з паркування.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Вважають, що звільнення відбулось з порушенням законодавства про працю.

Представник відповідача позовні вимоги заперечила, вважає, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог КЗпП України.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України).

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

У відповідності до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу).

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими і врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до статті до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ЛКП «Львівавтодор» від 03.10.2022 № 1661-К, позивача ОСОБА_1 , «провідного інженера відділу з паркування» ЛКП «Львівавтодор», 03.10.2022 звільнено у зв`язку зі скороченням, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказаному звільненню передували такі обставини. Відповідно до наказу від 18.07.2022 №1250-к «Щодо змін в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників», з метою вдосконалення роботи підприємства, оптимізації робочих місць, зменшення витрат на заробітну плату працівників, приведену; найменування посад у відповідність до Національного класифікатора України дк »' 003:2010 «Класифікатор професій», на підставі листа від 18.07.2022 №4-37-35 департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради про погодження зміни до штатного розпису та структури підприємства, виведено із штату підприємства посади, зокрема провідного інженера відділу з паркування - 2 шт.од. В результаті проведених змін в організації праці та оптимізації робочих місць, загальна кількість штатних одиниць становить 422,5, що зменшує штат на 5,25 шт.од.

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини 5 статті 65 Господарського кодексу України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Згідно з положеннями Статуту ЛКП «Львівавтодор» директор підприємства: самостійно вирішує питання діяльності підприємства (п.6.4); несе повну відповідальність за стан та діяльність підприємства (п.6.5.1); затверджує структуру та штатний розпис (п.6.5.7); видає накази, обов`язкові для виконання працівниками підприємства (п.6.5.9).

Відповідно до наказу ЛКП «Львівавтодор» від 12.08.2022 № 1384-к затверджено зміни до штатних розписів, які вводяться в дію з 05.10.2022 (а.с. 186 т.1).

Згідно до наказу ЛКП «Львівавтодор» від 19.07.2022 №106 створено комісію з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення (а.с.204 т.1). Дослідивши протокол від 22.07.2022 засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення ОСОБА_1 в таке коло осіб не включений (а.с.205 т.1).

Відповідно до повідомлень про заплановане вивільнення ЛКП «Львівавтодор» №1 від 02.08.2022 (а.с. 194 т.1), повідомлення про заплановане вивільнення від 08.08.2022 (а.с.195 т.1), повідомлення про заплановане вивільнення від 30.08.2022 (а.с.196 т.1), повідомлення про заплановане вивільнення від 07.09.2022 (а.с.199 т.1), повідомлення про заплановане вивільнення від 29.09.2022 працівникові ОСОБА_1 була запропонована інша робота на вакантних посадах ЛКП «Львівавтодор». Від запропонованих посад працівник відмовився.

Судом встановлено та перевірено доказами факт того, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності працівників.

З пункту 1 частини 1 ст.40 КЗпП України слідує висновок, про те, що «зміни в організації виробництва і праці» можуть відбуватися в тому числі шляхом ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, при скороченні штату можуть одночасно вводитися інші посади, з метою вдосконалення роботи, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Судом досліджено наказ ЛКП «Львівавтодор» від 18.07.2022 №1250- к, згідно якого з метою вдосконалення роботи підприємства, оптимізації робочих місць, зменшення витрат на заробітну плату працівників, приведення найменування посад у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», на підставі листа від 18.07.2022 №4-37-35 департаменту міської мобільності та Вуличної інфраструктури про погодження змін до штатного розпису та структури підприємства, а саме скорочено чисельність штату працівників: провідний інженер відділу паркування 2 шт.од. Враховуючи наведене, наказом ЛКП «Львівавтодор» від 12.08.202 №1384-К затверджено зміни до штатних розписів, які вводяться в дію з 05.10.2022.

При перевірці обставин щодо своєчасного попередження позивача про наступне вивільнення судом досліджено попередження про вивільнення та подання про погодження розірвання трудового договору, якими позивача повідомлено про наступне вивільнення та встановлено наступне.

Згідно попередження про вивільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників ОСОБА_1 (повідомлення про заплановане вивільнення ЛКП «Львівавтодор» №1 від 02.08.2022) з посади «Провідний інженер відділу паркування», після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з цим попередженням, та запропоновано вакантні посади згідно з переліком вакантних посад ЛКП «Львівавтодор» станом на 03.10.2022. З попередженням ОСОБА_1 ознайомлений 02.08.2022 та від вакантних посад відмовляється.

Таким чином, судом встановлено та не заперечувалося позивачем в судовому засіданні, що попередження про вивільнення вручено 02.08.2022 не пізніше ніж за 2 місяці до дати звільнення, яке відбулося 03.10.2023, тобто з дотриманням строку, визначеного ст.492 КЗпП України.

Судом досліджено та перевірено доказами, обставини щодо виконання відповідачем обов`язку із працевлаштування позивача, а саме можливість його переведення на іншу роботу.

Судом встановлено, що згідно попередження про вивільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників ОСОБА_1 , з яким він ознайомлений 02.08.2022 від вакантних посад запропонованих відповідачем у вказаний день, а також 08.08.2022, 31.08.2022, 12.09.2022, 30.09.2022 відмовився.

Відповідач надаючи заяви по суті справи та додаткові пояснення по справі звернув увагу, що така пропозиція зумовлена вимогами ст.40, 492 КЗпП України та відповідає усталеній судовій практиці, що міститься в постановах Верховного Суду від 19.08.2020 по справі № 334/4326/17, Верховного Суду від 09.12.2021 по справі № 646/2661/20 та від 27.04.2020 по справі № 161/19928/17, оскільки позивачу запропоновано роботу за професією та спеціальністю.

Судом досліджено зазначену судову практику та враховано, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 ст.40, частини 3 ст.492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював за весь період з моменту попередження та до моменту звільнення.

Таким чином, позиція Верховного Суду України та Верховного Суду є незмінною в частині того, що працівникові мають бути запропоновані усі наявні вакансії, які відповідають його професії та спеціальності чи іншу роботу згідно освіти, кваліфікації, досвіду за період від моменту попередження та до моменту звільнення. Наявність професії, спеціальності, освіти є основними критеріями при здійсненні пропозиції іншої роботи.

Судом встановлено, що позивач не подав відповідачу заяви про переведення його на запропоновану посаду, подав заяву від 30.09.2022 та 03.10.2022 про переведення на рівнозначну посаду, однак посад які б забезпечили б можливість відповідача здійснити його переведення за його згодою на рівнозначну посуду відмовлено листами.

Судом встановлено, що відповідачем не запропонована інша вакантна посада позивачу через їх невідповідність професії, спеціальності та освіті, з урахуванням вимог чинного законодавства. А вказаний перелік вакантних посад відповідає його освіті, кваліфікації та фаху.

Так у зв`язку із змінами в організації праці, посаду провідного інженера відділу з паркування було виведено із штатного розпису, натомість було введено посади: провідного інженера (не цілодобових майданчиків), провідного інженера (цілодобових майданчиків) та провідного інженера (з економічної безпеки) з відповідними функціональними обов`язками та кваліфікаційними вимогами.

Відповідно до п.6.1 Посадової інструкції провідного інженера (не цілодобових майданчиків), затвердженої наказом директора ЛКП «Львівавтодор» від 29.09.2022 №131, кваліфікаційні вимоги провідного інженера: базова, повна вища освіта (бакалавр, спеціаліст, магістр) відповідного напрямку підготовки (економіка, маркетинг, менеджмент, інформаційні системи та технології).

Відповідно до п.6.1 Посадової інструкції провідного інженера (цілодобових майданчиків), затвердженої наказом директора ЛКП «Львівавтодор» від 29.09.2022 №131, кваліфікаційні вимоги провідного інженера: базова, повна вища освіта (бакалавр, спеціаліст, магістр) відповідного напрямку підготовки (економіка, маркетинг, менеджмент, інформаційні системи та технології).

Відповідно до п.6.1 Посадової інструкції провідного інженера (з економічної безпеки), затвердженої наказом директора ЛКП «Львівавтодор» від 29.09.2022 №131, кваліфікаційні вимоги провідного інженера: повна вища освіта (бакалавр, спеціаліст, магістр) відповідного напрямку підготовки (управління фінансово-економічною безпекою, економіка підприємства, управління інформаційною безпекою).

Враховуючи наведене вбачається, що позивач не має відповідної кваліфікації, яка б відповідала вимогам вищезазначених посадових інструкцій, в тому числі провідного інженера (цілодобових майданчиків) та провідного інженера (не цілодобових майданчиків), які позивач у своїй заяві просив йому запропонувати.

Відповідачем із урахуванням кваліфікації Позивача запропоновано розглянути можливість переведення на посаду інженер відділу з паркування (з організації дорожнього руху на майданчиках для платного паркування та стоянках).

Згідно п.6.1 Посадової інструкції інженера відділу з паркування, затвердженої наказом директора ЛКП «Львівавтодор» від 29.09.2022 №131, кваліфікаційні вимоги: базова, повна вища освіта (бакалавр, спеціаліст, магістр) відповідного напрямку підготовки (інженер з транспорту) за спеціальністю «Організація і регулювання дорожнього руху». Без вимог до стажу.

Позивач від запропонованої посади відмовився 30.09.2022.

Відтак, твердження Позивача, що ним було подано заяви про переведення, котрі Відповідач не взяв до уваги, не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються письмовими доказами.

Судом досліджено питання щодо наявності чи відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі, та встановлено посада, яку займав позивач («Провідний інженер відділу паркування»), при цьому з пояснень представника відповідача та наданих ним матеріалів вбачається, що вказана посада виведена зі штатного розпису. Згідно ст.42 КЗпП України, переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце скорочення посади провідний інженер сектору обслуговування автоматизації. Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду, тому відповідачем не допущено порушень ст. 42 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 577/256/18.

Судом перевірено наведені позивачем факти щодо недотримання чинного законодавства відповідачем в частині отримання погоджувального рішення профспілки. У відповідності до ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Враховуючи, що позивач був звільнений в період дії воєнного стану, не був обраний до профспілкових органів, а відтак норми ст. 43 КЗпП України не застосовуються.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства "Львівавтодор" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 10-13, 76-81, 141, 258, 259, 279, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства "Львівавтодор" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Повний текст рішення складено та підписано 15 березня 2023 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Львівське комунальне підприємство "Львівавтодор", 79035, м.Львів, вул.Пасіки Галицькі,7, .

Суддя Д.І. Рудаков