КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3304/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між відповідачами у формі розписки, датованої 24 квітня 2015 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що від 08 жовтня 1987 року до 31 жовтня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 .

Перебуваючи у шлюбі позивач придбав на її ім`я об`єкти нерухомості.

Так, 26 червня 2015 року між Науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі ТОВ та ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 від 28 грудня 2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., зареєстрованою в реєстрі за №2266, укладено договір купівлі-продажу машино-місць №52, 64, 65 у будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (фактична адреса - житловий будинок АДРЕСА_2 ).

Вказував, що 30 червня 2015 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» (продавець) та ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_2 (покупець) на підставі зазначеної вище довіреності було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №226БВ108 та договір купівлі-продажу цінних паперів №227БВ108. У цей день між ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та Науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі ТОВ було укладено договори про участь у будівництві об`єкту нерухомості №34-Ф-ГС та №35-Ф-ГС.

Згідно квитанції №40719 від 26 червня 2015 року позивачем було внесено готівкові кошти у розмірі 1 689 187 грн 50 коп. з метою поповнення поточного банківського рахунку ОСОБА_2 та у цей день відповідні кошти перераховано, як аванс за придбання машино-місць на підставі платіжного доручення №40720 згідно із умовами попереднього договору від 26 червня 2015 року.

Відповідно до квитанції №43477 від 30 червня 2015 року ОСОБА_1 вніс кошти у розмірі 4 030 477 грн і метою поповнення поточного рахунку ОСОБА_2 та цього дня вказані кошти перераховано як плату за іменні цільові облігації за договором купівлі-продажу цінних паперів №226БВ108 платіжним дорученням №43478 від 30 червня 2015 року на суму 2 097 496 грн 68 коп. та за договором купівлі-продажу цінних паперів №227БВ108 платіжним дорученням №43479 від 30 червня 2015 року на суму 1 927 824 грн 24 коп. відповідно.

Зазначав, що коштів від ОСОБА_2 на придбання нерухомого майна ніколи не отримував, сплативши за зазначене майно власні кошти.

У зв`язку з недобросовісними діями відповідачки ОСОБА_2 щодо відчуження спільного майна за підробленою заявою-згодою від його імені, ОСОБА_1 змушений був захищати свої права та законні інтереси в судовому порядку шляхом пред`явлення позову про визнання його дійним покупцем (інвестором) за вищевказаними договорами. Саме після пред`явлення позову до ОСОБА_2 щодо спірного майна, придбаного за кошти ОСОБА_1 , як доказ у судових справах, з`явився оспорюваний договір позики, у вигляді розписки від 24 квітня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у свого зятя ( ОСОБА_3 ) кошти на придбання цих об`єктів нерухомості, які є предметом іншого судового спору, у розмірі 300 000 доларів США.

Позивач вважав, що така розписка є фіктивною, ОСОБА_2 не отримувала особисто кошти за вказаним договором, який укладено «заднім числом» з метою позбавлення позивача прав на майно, штучного створення джерела походження коштів у ОСОБА_2 .

На підтвердження позовних вимог позивач вказував, що ОСОБА_2 особисто заявляла в судовому засіданні під час слухання справи №752/9095/16-ц. Обставина неотримання коштів безпосередньо ОСОБА_2 встановлена у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/25074/17 від 23 лютого 2018 року, в мотивувальній частині якого зазначено: «В той же час ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що грошові кошти за письмовою розпискою їй не передавалися».

Крім того, відповідачка ОСОБА_2 , не змогла пояснити, яким чином нібито запозичені кошти для придбання майна потрапили до позивача.

Позивач стверджує, що для оплати вищевказаних договорів позичив кошти та використав власні кошти. Так, згідно договору безпроцентної цільової позики від 25 червня 2015 року, укладеного між позивачем і ОСОБА_4 , та договору безпроцентної цільової позики від 25 червня 2015 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 запозичив сумарно 600 000 доларів США, що підтверджується поясненнями ОСОБА_4 , який неодноразово допитувався як свідок у судових засіданнях та підтвердив факт передачі коштів у борг на придбання вищевказаного майна.

Згідно з показаннями свідків, які викладені у судовому рішенні у справі №752/25074/17, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , працівників забудовника, підтверджується факт наявності коштів у ОСОБА_1 під час придбання ним майна.

Крім того, позивач вказував на те, що від 27 квітня 2015 року до 22 липня 2015 року відповідачка ОСОБА_2 не знаходилася на території України, а тому не могла знати про схему придбання квартир шляхом придбання лоту облігацій, як про це зазначено в оспорюваному договорі позики.

Позивач вважає, що розписка (договір позики) з`явилася як доказ з метою заволодіння спірним майном в судовому порядку.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 обвинувачується у підробці, використанні підробленого документа та шахрайстві. Наразі у провадженні Печерського районного суду м.Києва знаходиться справа №757/20551/18-к за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190 КК України. На думку позивача, відповідачкою виготовлено оспорювану розписку з метою подальшої реалізації протиправних намірів, спрямованих на позбавлення позивача прав на майно, придбане за його кошти.

Вказував, що оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, на підставі ст.ст.203, 215, 1046 ЦК України позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову.

Скаргу обґрунтовує тим, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 обвинувачується у підробці, використанні підробленого документа та шахрайстві. Наразі у провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходиться справа

№757/20551/18-к за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190 КК України. На думку позивача, відповідачкою виготовлено оспорювану розписку з метою подальшої реалізації протиправних намірів, спрямованих на позбавлення позивача прав на майно, придбане за його кошти.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного докази окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, врахував обставини, які були встановлено апеляційною інстанцією під час розгляду цивільної справи №752/25074/17 та дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому вони не підлягали до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, від 08 жовтня 1987 року до 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 і перебуваючи у шлюбі, придбав на ім`я дружини об`єкти нерухомості.

26 червня 2015 року між Науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі ТОВ та ОСОБА_1 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 від 28 грудня 2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С., зареєстрованою в реєстрі за №2266, укладено договір купівлі-продажу машино-місць №52, 64, 65 у будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (фактична адреса - житловий будинок АДРЕСА_2 ).

Встановлено, що 30 червня 2015 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» (продавець) та ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_2 (покупець) на підставі зазначеної вище довіреності було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №226БВ108 та договір купівлі-продажу цінних паперів №227БВ108. У цей день між ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, та Науково-виробничою фірмою «Стромкомплект» у формі ТОВ було укладено договори про участь у будівництві об`єкту нерухомості №34-Ф-ГС та №35-Ф-ГС.

Як вбачається з квитанції №40719 від 26 червня 2015 року, позивачем було внесено готівкові кошти у розмірі 1 689 187 грн 50 коп. з метою поповнення поточного банківського рахунку ОСОБА_2 та у цей день відповідні кошти перераховано, як аванс, за придбання машино-місць на підставі платіжного доручення №40720 згідно з умовами попереднього договору від 26 червня 2015 року.

Відповідно до квитанції №43477 від 30 червня 2015 року ОСОБА_1 вніс кошти у розмірі 4 030 477 грн з метою поповнення поточного рахунку ОСОБА_2 та цього дня вказані кошти перераховано як плату за іменні цільові облігації за договором купівлі-продажу цінних паперів №226БВ108 платіжним дорученням №43478 від 30 червня 2015 року на суму 2 097 496 грн 68 коп. та за договором купівлі-продажу цінних паперів № 227БВ108 платіжним дорученням №43479 від 30 червня 2015 року на суму 1 927 824 грн 24 коп. відповідно.

За ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст.1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі №388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18).

Частинами 1 та 2 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За вимогами частин 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-116цс14, згідно зі ст.234 ЦК України, фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст.235 ЦК України).

За п.24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вірно зазначено судом, за правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №910/9195/17, від 11 квітня 2019 року у справі №910/3834/18, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між відповідачами договір позик, у формі боргової розписки, датованої 24 квітня 2015 року, є недійсним в силу положень ст.ст.203, 215, 234 ЦК України.

Враховуючи презумпцію правомірності правочину, встановлену у ст.204 ЦК України, суд першої інстанції вірно вважав недоведеними позовні вимоги щодо визнання договору позики від 24 квітня 2015 року недійсним.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.6 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ч.2 даної статті обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо того, що заявлені позовні вимоги були необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: