Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

07 лютого 2023 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Рибалки Ю. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Конюхової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.09.2019 року, матеріали вищевказаної справи передані на розгляд до Подільського районного суду м. Києва, за підсудністю.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 01.06.2010 відповідач позичив у нього 72 000,00 грн. на строк до 1 листопада 2010 року. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки про отримання вказаної грошової суми. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні збитки в розмірі 133 344,00 грн. та 3% річних в розмірі 19 015,00 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 224 359,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 15.10.2022 було задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ковальова Віктора Михайловича про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року. Скасовано заочне рішення суду від 18 серпня 2021 року у справі № 756/11962/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В той же час, представник відповідача неодноразово з`являвся в попередні судові засідання. Проти позову заперечував з підстав пропуску строку позовної давності та протиправного нарахування відсотків за натуральним зобов`язанням.

07 лютого 2023 року представник відповідача подав заяву про проведення судовго засідання без участі сторони відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01.06.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 72 000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 01.11.2010 року.

Згідно розписки від 01.06.2010, написаної ОСОБА_2 , він отримав від ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 72 000,00 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 01.11.2010 року. Оригінал розписки надано позивачем та знаходиться у матеріалах справи.

Станом на день подачі позову до суду відповідач борг позивачу не повернув.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Дане також підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.05.2020 у справі № 330/855/15-ц.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконанням договору, але й його укладенням.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що заборгованість за договором позики не повернута.

В той же час, заслуговують на увагу посилання відповідача на застосування судом позовної давності.

Згідно зі ст. 257, 266 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У розписці строк повернення позики встановлено до 01.11.2010 року. Таким чином, трирічну позовну давність для примусового стягнення заборгованості позивач пропустив, оскільки з позовом звернувся лише у вересні 2019 року (через 9 років). Заяв про поновлення позовної давності позивач не подав і доказів поважності пропуску позовної давності не надав.

Відповідач письмово заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51))

Таким чином, у задоволенні позову про стягнення суми позики, у тому числі з урахуванням індексу інфляції, як це передбачено ст. 625 ЦК України, слід відмовити.

Аналогічно стосується і позовної вимоги про стягнення відсотків в розмірі 3% річних згідно ст. 625 ЦК України. Оскільки вони нараховані позивачем за період з 01.12.2010 по 31.07.2019 - тобто поза межами позовної давності.

В той же час, судом враховано, що зобов`язання з повернення позики в даних правовідносинах є натуральнм зобов`язанням, що унеможливлює стягнення 3-х відсотків річних та індексу інфляції на користь ОСОБА_1 незалежно від наявності або відсутності заяви відповідача про застосування позовної давності до цих вимог.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати КЦС (Постанова ВС від 06.03.2019 у справі № 757/44680/15-ц), а саме:

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Таким чином, якщо за основним зобов`язанням пропущено позовну давність, то 3 % річних, відповідно, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, а тому не можуть бути нараховані і стягнуті.

Аналогічна позиція наведена і в постанові ВС від 20.01.2021 у справі № 715/1452/19: кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Тобто, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном

Спірні правовідносини сторін за договором позики у зв`язку зі спливом позовної давності не припиняються, а трансформуються в натуральне зобов`язання.

З огляду на вказану правову позицію Верховного Суду суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення 3% річних та індексу інфляції на користь ОСОБА_1 незалежно від наявності або відсутності заяви відповідача про застосування позовної давності до цих вимог.

З огляду на наведене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись статтями 526, 629, 1046, 1047, ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю. В. Рибалка