КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1864/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 березня 2023року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В. в м. Київ 06 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання батьківства,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання батьківства, просила визнати ОСОБА_1 батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що в період з грудня 2011 року по травень 2013 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем і ІНФОРМАЦІЯ_2 народила від нього сина. Про їхні відносини знали як її сім?я, так і знайомі, а відповідач, спілкуючись з нею, активно брав участь у спілкуванні з її сім?єю та друзями, відвідував дні народження та вони відпочивали разом, а коли вона завагітніла, заявляв, що це його дитина. Однак після того, як відповідач познайомив ОСОБА_3 зі своєю матір?ю, почав вести себе інакше, став уникати її, а в день народження дитини сповістив, що відмовляється від неї, після цього повністю перестав з нею спілкуватись та змінив номери телефонів. У зв`язку з цим при реєстрації народження дитини ім`я та по батькові дитини записані в порядку ч. 1 ст. 135 СК України зі слів матері. Вказувала, що походження дитини від ОСОБА_1 може бути підтверджене показаннями свідків, в присутності яких відповідач казав, що хоче створити сім?ю та чекає від ОСОБА_3 дитину, також цей факт підтверджується скріншотами листування, спільними фотографіями, також вона вважає за необхідне призначити проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року позов задоволено, визнано ОСОБА_1 батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що справу розглянуто за його відсутності без повідомлення належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило його прав учасника справи, передбачених ст. 43 ЦПК України, про зміст рішення він дізнався згідно даних ЄДРСР після того, як в грудні 2021 року було заблоковано його банківську зарплатну картку і він вимушений був звертатися за правничою допомогою.

Наполягав, що основним доказом у справі про визнання батьківства має бути експертиза ДНК або молекулярно-генетична експертиза, яку не було проведено у справі не через вину відповідача, і в заяві про перегляд заочного рішення він наголосив, що не буде ігнорувати ухвалу суду про призначення експертизи, буде з`являтись до експертної установи та надасть зразки ДНК.

Вказував, що згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України весь тягар доказування факту батьківства відповідача лежить на ОСОБА_3 , експертиза була призначена судом, однак не була проведена не з його вини, оскільки в матеріалах справи відсутні докази умисного ігнорування відповідачем ухвали суду про призначення експертизи і він про постановлення цієї ухвали взагалі не знав. Тому у суду були відсутні підстави застосовувати ч. 1 ст. 109 ЦПК України шляхом визнання факту батьківства без висновку експертизи, для з`ясування якого вона була призначена.

Зазначав, що крім експертизи доказами для визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, показання свідків, пояснення самих сторін, електронні повідомлення тощо, однак ці докази мають достовірно підтверджувати саме визнання відповідачем свого батьківства, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Наголошував, що для штучного створення хибної доказової бази при розгляді справи за відсутності відповідача суд допитав низку осіб як свідків незрозуміло з яких обставин, оскільки жоден з них фактично не може бути свідком походження дитини від відповідача. Також як свідок в суді була допитана позивач, що є грубим порушенням ст. 69 ЦПК України, оскільки свідок повинен бути юридично незацікавленою особою.

Вказував, що суд взагалі не дослідив дійсні обставини, що безпосередньо стосуються справи та мають істотне значення для ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення.

Категорично заперечував, що він є батьком дитини позивача.

Посилався на судову практику ЄСПЛ, згідно якої ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, та правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 серпня 2018 року в справі № 399/1029/15-ц, згідно яких експертиза ДНК призначається у цивільних справах для формування доказової бази, в постанові від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18, згідно якої важливим є встановлення та доведення факту ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, для яких має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Зазначав, що не заперечує проти призначення за заявою позивача судово-генетичної експертизи, за результатами якої буде вирішено справу по суті вимог, і не має наміру ігнорувати ухвалу про призначення експертизи, має намір з`являтись до експертної установи, отримувати сповіщення про необхідність з`явлення та надання зразків ДНК.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що ОСОБА_1 неодноразово повідомлявся судом про час та розгляд справи, про що в матеріалах справи є численні листи з конвертами про направлення на його адресу повісток та документів, однак відповідач, знаючи про розгляд справи, умисно їх не отримував. Також позивач, даючи показання в якості свідка, зазначала, що неодноразово приходила до відповідача, не заставала його, однак одного разу їй вдалося зустрітися з відповідачем та повідомити про розгляд справи, про що їй було сказано, що їй нічого «не вдасться довести».

Також вона вважає, що відповідач знав про наміри позивача про встановлення батьківства, так як відповідач відмовився забирати дитину із пологового будинку. Нею в позові було вірно зазначені всі наявні в неї контакти та адресу відповідача, які були їй відомі. Твердження відповідача про те, що представником позивача та позивачем в судовому засіданні було особисто визнано про умисне не зазначення номеру телефону, не відповідає дійсності, при цьому відповідачем не надано доказів, що саме цей телефонний номер, яким користується на сьогодні відповідач, був відомий позивачу.

Вказувала, що в судовому засіданні відповідач підтвердив, що мав близькі стосунки із позивачем в той період, який зазначала позивач.

Спростовувала доводи ОСОБА_1 , що суд не має право допитувати позивача як свідка відповідно до ст. 69 ЦПК України.

Враховуючи, що заочним рішенням встановлено батьківство відповідача, саме він повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На сьогодні весь тягар доказування факту, що відповідач не є батьком дитини, лежить саме на відповідачеві, тобто саме він повинен ініціювати проведення експертизи, в свою чергу позивач в судовому засіданні зазначав, що не буде заперечувати проти її проведення.

Зазначала, що за весь час розгляду справи відповідач поза судом не виявив бажання провести експертизу ДНК щодо підтвердження або спростування свого батьківства, що підтверджує думку позивача, що метою відповідача є скасування рішення для подальшого зняття арешту з рахунків, оскільки тест ДНК підтвердить батьківство відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідач в апеляційній скарзі посилалася на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його належним чином про час і дату розгляду справи.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач ОСОБА_1 був повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи впродовж всього розгляду, оскільки всі наявні в матеріалах справи листи направлені на його адресу, повернуті до суду з відмітками про причину повернення «закінчення терміну зберігання».

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. За змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що допит позивача як свідка є грубим порушенням засад цивільного судочинства, зокрема ст. 69 ЦПК України, оскільки відповідно до ст. 234 ЦПК України якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки згідно із статтями 230-232 цього Кодексу.

Таким чином, процесуальна можливість допиту позивача як свідка чинним ЦПК України не виключається, і зазначений доказ підлягає оцінці за загальними правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Крім того, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи відповідача в апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 умисно не зазначила відомий їй номер телефону відповідача.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, на виконання вимог ст. 175 ЦПК України в позовній заяві зазначено відомий позивачу номер засобів зв`язку відповідача та адреса його електронної пошти.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 по суті, апеляційний суд виходить із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 7 т. 1 знаходиться копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

На а. с. 13 - 14 знаходиться копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, згідно якого відомості про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

На а. с. 8 - 9 т. 1 знаходиться прінтскрін особистого листування в соціальній мережі «ВКонтакте» за 11 вересня 2012 року та 08 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та особою на ім?я ОСОБА_7 .

На а. с. 10 - 11 т. 1 знаходяться два фотознімки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

На а. с. 15 т. 1 знаходиться копія звернення ОСОБА_3 на ім?я ОСОБА_1 від 29 листопада 2018 року про те, що вона просить його офіційно визнати себе батьком їх спільної дитини шляхом подання до органів РАГС спільної заяви встановленого зразка про визнання батьківства, в разі неможливості подання такої заяви просить надати свій біологічний матеріал для проведення молекулярно-генетичної експертизи (тесту ДНК) для встановлення батьківства, в разі незгоди просила письмово повідомити її про це.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що відповідно до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, § 09, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Відповідно до частин першої, третьої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).

Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 12 грудня 2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19) викладено правові висновки, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 140/2055/18, висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року призначалась судова молекулярно-генетична експертиза, проведення якої (з урахуванням змісту ухвали про виправлення описки від 28 березня 2019 року) доручалось експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, для вирішення питання, чи є ОСОБА_1 біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте експертиза не проведена через відсутність біологічного матеріалу відповідача, який не з`явився для відбору порівняльних зразків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, виконуючи процесуальний обов`язок суду щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, для перевірки доводів відповідача, який заперечував своє батьківство відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є обставиною, яка має значення для вирішення спору, в справі призначено молекулярно-генетичну експертизу, виконання якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.

Згідно висновку молекулярно-генетичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 10 лютого 2023 року № 103-184-2022, вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_8 складає величину не менш ніж 99,99 %, таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_8 практично доведено.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду, при оцінці доказів, наданих ОСОБА_3 на підтвердження обставин батьківства відповідача, зокрема роздрукованого прінтскріну особистого листування в соціальній мережі за 11 вересня 2012 року та за 08 листопада 2012 року, у якому особа на ім?я « ОСОБА_7 » повідомляє про свої почуття ОСОБА_3 (11 вересня) і погоджується з її висловлюванням, що дитина повинна з?явитися в сім?ї, а не сім?я через дитину (08 листопада), фотознімків ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 , показань свідків, які в цілому підтвердили, що ОСОБА_1 після того, як позивач завагітніла, спочатку визнавав дитину і хотів створити сім`ю, визнаючи ці обставини прилюдно, однак в подальшому ще до народження дитини відмовився від неї і припинив спілкування з позивачем, а також висновку молекулярно-генетичної експертизи від 10 лютого 2023 року № 103-184-2022, який згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 140/2055/18 є підставою категоричного висновку для визнання батьківства ОСОБА_1 в судовому порядку, апеляційний суд приходить до висновку, що за наслідками апеляційного перегляду сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи, підтверджено батьківство ОСОБА_1 по відношенню до дитини позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

До апеляційної скарги відповідачем надано докази укладення договору про правничу допомогу та докази понесених витрат на правничу допомогу, зокрема копію договору від 21 грудня 2021 року та додаткової угоди, копію розрахунку вартості замовлених послуг від 21 грудня 2021 року, копії актів приймання-здачі виконаних робіт і прийому-передачі гонорару від 21 грудня 2021 року, копії актів приймання приймання-здачі виконаних робіт і прийому-передачі гонорару від 31 січня 2022 року, копію розрахунку вартості замовлених послуг від 19 липня 2022 року, копію актів приймання-здачі виконаних робіт і прийому-передачі гонорару від 19 липня 2022 року.

Разом із тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов підлягає задоволенню, перерозподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання батьківства задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, громадянина України, батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 )судові витрати в розмірі 704 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.