ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/317/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/2524/21 Биченко І.Я.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О. М.,

Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В.,

за участю секретаря Ярошенка Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2022 року у справі за позовом виконавчого комітету Смілянської міської ради, як органу опіки та піклування, до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

03 серпня 2021 року виконавчий комітет Смілянської міської ради, як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей, звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З батьком дитини ОСОБА_1 шлюб розірвала у 2010 році.

Рішенням суду від 06.04.2011, місце проживання дитини було визначено разом з батьком ОСОБА_3 , а матері надано право зустрічей із сином за місцем проживання дитини або в присутності родичів. З листопада 2013 року з ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дитини на користь ОСОБА_3 .

Після медичних обстежень у малолітнього ОСОБА_3 було виявлено ряд захворювань та встановлено діагноз синдром ОСОБА_4 , у зв`язку з чим він потребував дороговартісного лікування. Відтак, батько дитини їздив на заробітки, а малолітній ОСОБА_5 постійно проживав з бабусею ОСОБА_2 , яка взяла на себе турботу про дитину.

Мати ОСОБА_1 аліменти сплачувала не регулярно, допомоги у вихованні та лікуванні дитини не надавала, провокувала бабу на конфлікти, що негативно впливало на стан дитини. У 2016-2018 роках питання участі батьків ОСОБА_3 у вихованні сина неодноразово розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини.

У грудні 2018 року виконавчий комітет Смілянської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів. Рішенням суду, батько дитини був позбавлений батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 було відмовлено. Суд дійшов висновку, що позбавлення цих прав є крайнім заходом, який застосується до батьків, а ОСОБА_1 під час судового процесу показала активне бажання виконувати покладені на неї обов`язки відносно сина.

17 листопада 2020 року до служби у справах дітей звернулась ОСОБА_2 з повідомленням про те, що вона продовжує виховувати і утримувати онука ОСОБА_6 , ніяких коштів на дитину від батьків не отримує. Мати ОСОБА_1 інколи телефонує до сина, проте хлопець не бажає з нею спілкуватись.

Одразу після звернення баби, служба у справах дітей почала отримувати заяви від матері ОСОБА_1 , в яких вона виявляла бажання виховувати дитину, розповідала про труднощі з житлом, про свою хворобу, неможливість виховувати сина в повному обсязі через інвалідність 2 групи, просила влаштувати її сина на 1 рік до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» та передати їй медичні документи дитини, бо бажає особисто зайнятись станом його здоров`я та ін.

Відповідач певний час приховувала місце свого проживання , на виклики служби у справах дітей не з`являлась, мотивуючи це станом свого здоров`я.

В подальшому службою було встановлено, що відповідач проживає у старої жінки, яка їй допомогає, умов для проживання дитини там не створено.

Службою також було встановлено, що поведінка ОСОБА_1 по відношенню до дитини не свідчить про її прагнення налагодити взаємостосунки із сином. Матеріальну допомогу на утримання сина вона не надає, всі витрати по утриманню онука взяла на себе бабуся, в школу до сина з вересня по грудень 2020 року приходила лише двічі.

З відповідачем проводилась робота, спрямована на вирішення питання налагодження її стосунків із сином, покращення житлових умов та подальшого повернення дитини їй на виховання. Проте відповідач з одного боку позиціонує себе як мати, яка бажає повернути собі сина на виховання та якій перешкоджає баба у зустрічах із сином, а з іншого боку як хвора жінка, яка не може себе обслуговувати, якій важко рухатись, наприклад, піднятись на другий поверх.

У лютому 2021 року відповідачці пропонувалось поселитись тимчасово до КЗ «Центр соціально-психологічної допомоги» в м. Сміла, що дозволило б покращити її житлові умови, вона б отримала допомогу у виконанні нею батьківських обов`язків. Вона одразу не погодилась та тільки 11 травня 2021 року взяла направлення на поселення до закладу, але з умовою поселитись виключно із сином. Їй було запропоновано поселитись спочатку самій, потім за допомогою фахівців соціальної роботи налагодити стосунки із сином з метою повернення їй дитини на виховання, однак ОСОБА_1 до закладу так і не заселилась під приводом відсутності засобів до існування та відмовою повернення їй сина.

Така поведінка відповідача призводить до тривалого порушення прав дитини, адже фактично з листопада 2020 року дитина не отримує передбачену законодавством соціальну допомогу як інвалід дитинства.

ОСОБА_1 не бажає виконувати рекомендації соціальних служб, не створює належних умов для виховання та розвитку сина, діє всупереч інтересам дитини.

Враховуючи наведене, з метою реалізації прав та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування просив відібрати малолітнього ОСОБА_3 від матері без позбавлення її батьківських прав та стягувати з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 всіх видів її заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 30 грудня 2022 року позов задоволено.

Вирішено відібрати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав.

Неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено передати виконавчому комітетові Смілянської міської ради Черкаської області, як органу опіки та піклування, для її подальшого влаштування та стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області, як органу опіки та піклування, а з моменту влаштування дитини - на користь особи (осіб), на утриманні якої буде перебувати дитина, аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 03 серпня 2021 року, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Судові витрати по справі віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить повністю скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.12.2022 та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України на яку послався позивач, а суд першої інстанції у своєму рішенні помилково застосував, дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для відібрання дитини без позбавлення батьківських прва, лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Апелянт вказує, що з матеріалів справи вбачається, що вона всілякими законними шляхами намагалася і намагається бути якнайближче до свого сина ОСОБА_7 складні стосунки з колишньою свекрухою, у зв`язку з чим остання чинить всілякі перешкоди у її спілкуванні з сином. Вона весь час цікавилась життям сина, ходила у садочок та у школу, де він навчався. У неї відсутнє спілкування з дитиною, оскільки у 2020 році вона отримала травму хребта та увесь 2021 рік займалась відновленням власного здоров`я. Після того, як вона відновилась і виявила бажання забрати сина та виїхати з ним до Німеччини, де б і син, і вона змогли отримати медичну допомогу, служба у справах дітей за ініціативи баби дитини звернулась до суду з наведеним позовом. Вважає, що сину буде краще з матір`ю і зазначила, що хоча й не працює, однак може утримувати сина, оскільки отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1800 грн. і відсутність житла не є для цього перепоною. Вказала, що раніше не забирала сина від баби, оскільки не мала ні житла, ні роботи. Наразі вона працює над створенням умов для проживання сина, а виховання дитини матір`ю є вкрай важливим для гармонійного розвитку дитини.

Також указує, що сам по собі висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду, і суд може не погодитися з ним, якщо він недостатньо обґрунтований та суперечить інтересам дитини.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно з вимогами частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 09 червня 2007 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 вересня 2010 року по справі № 2-1662/10, яке набрало законної сили 27 вересня 2010 року, шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2011 року по справі № 2-475/2011, яке набрало законної сили 17 квітня 2011 року, місце проживання дитини визначено з батьком ОСОБА_3 .

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 травня 2020 року по справі № 2-1662/10703/4681/18, залишеним в силі постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , відмовлено в частині пред`явлених вимог до ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав щодо сина.

Після набрання рішення законної сили ОСОБА_1 двічі листами від 11 листопада та 04 грудня 2020 року зверталась до Служби у справах дітей із заявами, в яких просила відібрати сина від баби та тимчасово терміном на 1 рік помістити його до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей Черкаської обласної ради», мотивуючи це тим, що вона не має житла для проживання із сином, а також тим, що у зв`язку із наявною у неї хворобою вона не може самостійно піклуватись про сина (а.с. 34, 35).

У цей же період часу, а саме 17 листопада 2020 року баба дитини ОСОБА_2 звернулась до позивача із заявою, в якій повідомила, що ОСОБА_3 продовжує проживати з нею та перебуває на її повному утриманні.

З метою перевірки вказаних обставин, а також забезпечення захисту інтересів дитини Службою у справах дітей було проведено ряд дій по встановленню фактичних обставин.

Так, позивачем було досліджено умови проживання малолітнього ОСОБА_3 за місцем проживання його баби ОСОБА_2 , про що складено відповідний акт від 30 листопада 2020 року, та з якого вбачається, що дитина проживає в окремій кімнаті з окремим спальним місцем та письмовим столом для відпочинку та навчання. У нього є в наявності одяг по сезону, він забезпечений шкільним приладдям (а.с.20).

Фахівцями Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було проведено оцінку потреб дитини та сім`ї за адресою проживання дитини, про що 02.12.2020 ними було направлено лист на адресу позивача, з якого вбачається, що малолітній ОСОБА_3 під час роботи з психологом про батька відзивався нейтрально, а про матір негативно. Значущими образами для дитини є баба та дід. Баба дитини забезпечує регулярність лікування дитини, дотримується рекомендацій лікарів, в результаті чого спостерігається позитивна динаміка в психологічному та розумовому розвитку хлопчика. Спілкування баби та матері дитини напружене та конфліктне, ситуація в родині складна та задавнена, що негативно відображається на емоційному та психологічному стані ОСОБА_5 (а.с. 23).

Службою, також було встановлено, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації ніколи не проживала, що підтверджується повідомленням Тернівської сільської ради Смілянського району Черкаської області від 02.12.2020 (а.с.24).

З урахуванням зазначеного, листом від 18.12.2020 Служба у справах дітей повідомила ОСОБА_1 , що влаштування дитини до центру реабілітації не відповідає інтересам дитини та є недоцільним, оскільки він проживає у сім`ї баби у комфортних для нього умовах, забезпечений всім необхідним та знаходиться у сімейному середовищі, а різка зміна місця його перебування та навчання може зашкодити його психічному здоров`ю. Крім того, Служба просила відповідача надати відповідні докази на підтвердження того, що стан її здоров`я унеможливлює виконання нею обов`язків по утриманню та вихованню сина (а.с.19).

В подальшому Службою було проведено комплекс дій по роботі як з дитиною ОСОБА_3 та його матір`ю ОСОБА_1 .

Як встановлено із відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Смілянської міської ради від 05.01.2021, отриманої на запит Служби, дитина ОСОБА_3 знаходиться під спостереженням педіатричної служби амбулаторії № 6 з народження. Декларацію з лікарем заключила баба дитини ОСОБА_2 , яка здійснює догляд та лікування дитини. Хлопчик регулярно проходить планові медичні обстеження.

Згідно з повідомленням Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 10 березня 2021 року, адресованого Службі у справах дітей, ОСОБА_3 в консультаційній роботі повертався до образу біологічної матері, однак себе з нею не ідентифікував, так як з 1,5 річного віку фактично виховується бабусею ОСОБА_2 , яку і називає мамою. ОСОБА_5 зазначив, що після карантину з 25 січня 2021 року мати ОСОБА_1 почала періодично приходити до школи, де навчається хлопчик, та налагоджувати з ним спілкування, а інколи проводила його додому. Дитина зазначила, що зустрічі були швидкоплинні, вони практично не спілкувались, а під час цих зустрічей він почував себе «не дуже», а саме схвильовано та пригнічено, природу цих почуттів пояснити не зміг. 22 лютого 2021 року запланована зустріч хлопчика з матір`ю не відбулась, і зі слів ОСОБА_5 , мати почала телефонувати йому та наполягати на зустрічі. Далі мати прибула за місцем проживання дитини, на що ОСОБА_5 відповів, що не хоче з нею зараз зустрічатись, і, зі слів хлопчика, мати вела себе агресивно та «грюкала» в двері, потім викликала поліцію та швидку. Після цієї ситуації хлопчик взагалі не бажає зустрічатись із мамою. За результатами проективних методик та консультаційних зустрічей було встановлено, що ОСОБА_3 має мінімальну потребу в зустрічах з матір`ю.

Відповідно до характеристики Смілянської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 Смілянської міської ради Черкаської області від 23 квітня 2021 року, наданої на запит Служби, ОСОБА_3 навчається у цьому закладі з 01 вересня 2016 року. Мати дитини ОСОБА_1 в школу приходила 01 лютого 2021 року, спілкувалася з класним керівником та соціальним педагогом по питанню оформлення довідки на харчування як малозабезпеченої дитини, про проблеми спілкування із сином. ОСОБА_5 відмовився спілкуватись із мамою, але після бесіди із класним керівником погодився піти з мамою до закладу харчування. Мати провела з ним час, подарувала конструктор. 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 телефонувала класному керівнику, цікавилась з питань дистанційного навчання сина. Всі витрати (оплата харчування у шкільній їдальні, проїзд) взяла на себе баба ОСОБА_2 , яка повністю опікується навчанням та вихованням свого онука, консультується з класним керівником по питаннях навчання, підтримує телефонний зв`язок.

З повідомленням Смілянського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 19 травня 2021 року, адресованого Службі у справах дітей, вбачається, що ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_5 є отримувачем послуг Центру з березня 2010 року. У родині виникла криза у взаємостосунках, у зв`язку з чим ОСОБА_1 було влаштовано до Уманського центру обслуговування бездомних та звільнених осіб, де вона перебувала понад 1 рік. За цей час було визначено, що дитина буде проживати з батьком. У листопаді 2012 року ОСОБА_1 поновила контакт з Центром та виявила бажання спілкуватись із сином. Їй було надано право зустрічей з дитиною. За час перебування під соціальним супроводом було досягнуто ряд позитивних змін у житті ОСОБА_1 , вона почала сплачувати кошти на утримання дитини та пройшла навчання за програмою тренінгового курсу з формування батьківської компетентності. Проте, менеджером з ведення випадку родини було зроблено висновок про необхідність подальшої роботи з жінкою з метою підвищення батьківського потенціалу, оскільки виховуючись у інтернатному закладі вона не мала позитивної моделі сім`ї та навичок спілкування і виховання дитини. Рекомендації фахівців відповідач виконувала частково, зокрема, вона дійсно налагодила взаємовідносини з працівниками дитячого садку, інші поради не виконувала. Насторожила схильність ОСОБА_1 до лікування методами нетрадиційної медицини і її налаштування підтримувати здоров`я дитини тими ж методами. Під час супроводу вдалося започаткувати зустрічі з дитиною, втім вони виявились нерегулярними та емоційно напруженими. В той час відповідач винаймала кімнату в гуртожитку і мала можливість самостійно виховувати та утримувати сина, проте вона не звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з нею, мотивуючи відсутністю ресурсу.

З 2014 року ОСОБА_1 уникає контакту з Центром, змінила номер телефону та адресу проживання. Значимою людиною в житті дитини є його баба ОСОБА_2 , яка повністю утримує, навчає, лікує та виховує його. З травня 2018 року ОСОБА_1 знову звертається за допомогою до Центру з метою налагоджування зустрічей з сином. Проте, в цей час всі позитивні здобутки у розвитку батьківської компетентності були втрачені, прив`язаність між хлопчиком та мамою порушена. Зустрічі мами з сином стали напружені, хаотичні і нерегулярні. Після проведеної консультації дитини з психологом з`ясовано, що він не включає образ матері до картини своєї сім`ї, для нього вона є символом конфлікту.

ОСОБА_1 не має постійного місця проживання, за станом здоров`я не працює. На словах виявляє наполегливе бажання виховувати сина самостійно, проте жодних конкретних кроків до створення придатних умов для утримання дитини робити не готова. Окрім того, вона не має усвідомлення потреб дитини та навичок їх задоволення. 11 травня 2021 року вона отримала направлення до Обласного центру соціально-психологічної допомоги для тимчасового проживання з сином, проте станом на 19.05.2021 не посилилась.

Як встановлено з повідомлення КЗ «Обласний центр соціально-психологічної допомоги» від 09.06.2021 ОСОБА_1 була направлено до цього закладу та висловила наміри заселитись до нього після проходження медичного обстеження та за умови заселення виключно із сином. Під час наступної зустрічі 25.05.2021 вона відмовилась від розміщення для допомоги в Центрі під приводом відсутності засобів до існування та відмовою повернення її сина. При цьому зазначив, що вона фізично не може здійснювати догляд та виховання дитини. Вона відмовилась від роботи з психологом, зіславшись на слабке здоров`я. Наступні дві доби ОСОБА_1 двічі змінювала своє рішення на протилежне та остаточно відмовилась від отримання допомоги в останній телефонній розмові. Переконавшись в непослідовній поведінці ОСОБА_1 та її небажанні стабілізувати свою життєву ситуацію, адміністрація Центру прийняла рішення про припинення роботи з даного випадку.

Направленню в цей Центр передувала заява ОСОБА_1 від 07.05.2021, в якій вона просила поселити її в цей Центр разом із сином на час вирішення питання із житлом. (а.с.93).

Згідно з висновком психолога КЗ «Обласний центр соціально-психологічної допомоги» від 09.06.2021 у ОСОБА_1 при первинному опитуванні виявлено негативне мислення з параноїдальними включеннями: узагальнення про ворожість оточуючих, ідеї про читання думок, чорно-біле мислення. У неї відсутні навичка вести діалог, не перебиваючи співрозмовника, відсутні стриманість та критичне мислення. У ОСОБА_1 присутнє твердження, що причина проблем пов`язана виключно із станом її здоров`я, неврологічним захворюванням, відсутністю житла та обмеженістю бюджету. Первинне повідомлення мети виховання сина щоб не сплачувати аліменти (пізніше сама спростувала). Усвідомлює відсутність навиків позитивного спілкування з дитиною з досвіду рідних (матері, бабусі).

Як вбачається із заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 30.01.2021, 12.03.2021, 11.04.2021, 13.05.2021, 10.06.2021, 27.09.2021, 28.09.2021, 21.03.2021, 24.06.2022, 28.07.2022 адресованих Службі у справах дітей, між бабою та матір`ю дитини існує конфлікт з приводу місця проживання дитини, його виховання та лікування.

Однак, 15.07.2021 року відповідач подала заяву, у якій зазначила, що в зв`язку із станом здоров`я не може виняйти житло з гарними умовами, має часткове самообслуговування, а тому просила передати сина бабі ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав на термін її одужання.

Проте, з повідомлення КНП «Смілянська багатопрофільна лікарня ім. Софії Бобринської» від 21.04.2021 встановлено, що медичні діагнози ОСОБА_1 та ступінь її функціонального порушення не дають підстав для визнання ОСОБА_1 нездатною до самообслуговування та повністю залежною від інших осіб.

17 травня 2021 року малолітній ОСОБА_3 самостійно подав до Служби заяву, у якій зазначив, що 11 травня 2021 року він повертався зі школи на автобусі. На одній із зупинок в автобус зайшла мати, і як він не старався, сіла біля нього поруч. На його зупинці вона забрала у нього кепку і куртку та побігла. Хлопчик хотів її наздогнати, але не зміг. Коли вона сама підійшла до нього, він запитав чому вона не кульгає, нащо вона повідомила, що вилікувалась.

Згідно з висновком, затвердженим рішенням Смілянської міської ради №358 від 22 липня 2021 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрання ОСОБА_3 від матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав з метою реалізації прав та законних інтересів дитини.

На спростування викладених позивачем обставин ОСОБА_1 було надана суду характеристики ОСОБА_3 за місцем навчання, а також постанови суду про закриття справ про притягнення її до адміністративної відповідальності.

Судом досліджено вказані докази та встановлено, що характеристики ОСОБА_3 , видані навчальним закладом у 2018 році, містять аналогічну інформацію щодо участі баби ОСОБА_2 у житті та навчанні онуку. Окрім того, у характеристиці від 07.05.2018 зазначено, що батько рідко цікавиться навчанням і вихованням сина, мати ОСОБА_1 періодично відвідує дитину в школі, проте відношення хлопчика до обох батьків дещо відсторонене. Дитина радіє епізодичному спілкуванню з матір`ю, але бажання спілкуватись більше інтенсивно не виявляє. З характеристики від 26.09.2018 вбачається, що мати приходила в школу 3 вересня, але з дитиною не спілкувалась. Відвідала батьківські збори 19.09 (прийшла під самий кінець) і вперше в цьому навчальному році спілкувалась із сином 24 вересня на одній із перерв 10 хв. Двічі вносила оплату за шкільні обіди 200 і 300 грн. Володя радо зустрічав маму, але засмучується, що вона рідко з ним бачиться.

Постановами Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2018 року по справі №703/73/18 та від 07 серпня 2018 року по справі № 703/2074/18 було закрито справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, встановленого ч. 1 ст. 184 КУпАП, яка передбачає відповідальність батьків за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із найкращих інтересів дитини, при цьому врахував всі характеристики на хлопчика, висновки психолога, повідомлення КЗ «Обласний центр соціально-психологічної допомоги», висновок органу опівки та піклування про доцільність відібрання дитини ОСОБА_3 від матері ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у даному спорі Органом опіки та піклування, ОСОБА_2 (бабою хлопчика) доведено належними та допустимими доказами факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина.

Посилання ОСОБА_1 на той факт, що вона всілякими можливими способами і силами намагається бути з сином, зокрема подаючи заяви до служби у справах дітей та інші інстанції, не є тим фактором, який дає підстави вважати, що вона виконує свій материнський обов`язок по відношенню до сина, жодних доказів, що їй перешкоджають у повноцінному спілкуванні з сином вона не надає.

Більше того, остання, на пропозиції служби в справах дітей посилитися з дитиною у Центрі соціально-психологічної допомоги, безпідставно відмовилася. Крім того, ОСОБА_1 сама ж стверджує, що її стан здоров`я не дозволяє належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до хлопчика, однак це не є тою вагомою підставою не бути справжньою мамою для свого сина.

Отже, доводи апеляційної скарги не переконують колегію суддів у зворотному.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї (стаття 9 вказаної Конвенції).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Апеляційний суд також враховує й той факт, що за весь доволі тривалий час розгляду справи в суді мати дитини так і не знайшла «підхід» до дитини, який заявляє про небажання проживати з мамою.

Також судом аеляційний суд враховує, що на даний час ОСОБА_1 не має власного житла, не винаймає житло, а її тимчасово прихистила літня людина, у якої вона і проживає, а враховуючи, що малолітній ОСОБА_3 є дитиною з особливими потребами, а саме інвалідом дитинства, він потребує особливого ставлення, піклування, лікування та захисту, а також розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Також враховує поведінку самої ОСОБА_1 по відношенню до власної дитини на протязі тривалого часу (більше 12-ти років), ситуацію з необхідністю термінового лікування дитини.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

При цьому районний суд вірно зазначив й про те, що батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.

Крім того, слід зауважити, що відібрання дітей у батьків це санкція за невиконання батьківських обов`язків. Ця санкція є більш м`якою, порівняно з іншими, зокрема із позбавленням батьківських прав. Відібрання дитини не є крайнім і незворотним заходом.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено наявність підстав для відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, обґрунтованими є й висновки про задоволення позовних вимог Органу опіки та піклування у частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03 серпня 2021 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Додатково апеляційний суд роз`яснює відповідачці, що відповідно до частини третьої статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору, який виходив із пріоритету якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, та вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2023 року.

Судді: