Провадження № 22-ц/811/3214/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ЛМКП «Львівтеплоенерго» на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2021 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , про стягнення з останнього заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 18 050,61 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 141,83 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 1 635,02 грн., а всього 24 827,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до якої надає Позивач. Відповідачу для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості послуг з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води з метою їх оплати.

Стверджувала, що плата за комунальні послуги, в тому числі теплопостачання, відповідно до ст.67 ЖК України та ст. 10, 11 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» нараховується щомісячно, а її розмір розраховується за затвердженими в установленому порядку тарифами та відповідно до показань приладів обліку або за встановленими нормами. Статтями 67-68 ЖК України, абз.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі житлово-комунальних послуг повинні сплачувати за їх надання своєчасно, у строки, встановлені договором або законом.

Однак, всупереч Закону України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Відповідач не проводить оплати за отримані послуги. За період з 01.10.2015р. по 30.07.2017р. розмір заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення становить 18 050,61 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку, а також інфляційні втрати за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року в розмірі 5 141,83 грн. та три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 635,02 грн., а всього 24 827,46 грн.

Також, просила суд врахувати, що оскільки 01.04.2021 ухвалою суду було скасовано судовий наказ від 08.04.2020 у справі №463/2461/20, провадження №2-н/463/283/20, а відтак, ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважає, що дотрималось всіх строків, передбачених ЦК України для звернення з позовною заявою про стягнення заборгованості до суду. Вважає, що після скасування судом судового наказу, у ЛМКП «Львівтеплоенерго» є право, передбачене ст.256 ЦК України щодо звернення до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу в межах строку, передбаченого ст.257 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго», подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з позицією суду та вважає, що рішення суду є неправомірним, таким, що порушує норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд застосував методику, що не підлягає до застосування, оскільки така не була чинною на період та за період виникнення заборгованості у відповідача.

Зазначає, що позовна заява подана на підставі ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 01 квітня 2021 року, а з огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом в жовтні 2021 року, строк не є пропущеним.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що ОСОБА_1 , є споживачем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго» за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить відкритий на ім`я ОСОБА_1 особовий рахунок № НОМЕР_1 . Окрім того, відповідач є власником зазначеної квартири.

Відповідач був споживачем послуг з централізованого теплопостачання, які надавались позивачем за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору, який оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року.

Згідно наданих позивачем рахунку за надані послуги та виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що заборгованості Відповідача перед позивачем за надані послуги за період з 01.10.2015 року по 30.07.2017 року становить 18 050,61 грн.

Згідно проведених позивачем розрахунків інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами, розмір 3% річних за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року складає 1 635,02 грн. Розмір інфляційних втрат за цей же період складає 5 141,83 грн.

З метою стягнення зазначеної заборгованості Позивач в якості стягувача 19 березня 2020 року звернувся до Личаківського районного суду м.Львова із заявою про видачу судового наказу.

08 квітня 2020 року Личаківський районний суд м.Львова видав судовий наказ у справі №463/2461/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 року по 30.11.2019 року в розмірі 18 050,61 грн., інфляційні втрати в розмірі 5 141,83 грн, 3% річних в розмірі 1 635,02 грн. та судовий збір в розмірі 210,20 грн., що був сплачений заявником при поданні заяви.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 01.04.2021 року у справі №463/2461/20 поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про скасування судового наказу. Судовий наказ виданий 08.04.2020 року Личаківським районним судом м.Львова у цивільній справі № 463/2461/20 (провадження № 2-н/463/283/20) про стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 18 050,61 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 141,83 грн. та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1 635,02 грн., а також судового збору в розмірі 210,20 грн. - скасовано. При цьому, Позивачеві як стягувачу було роз`яснено про його право звернутися до суду із тими самими вимогами у порядку спрощеного позовного провадження. Зазначена ухвала суду набрала законної сили у день її постановлення.

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» в частині стягнення основної заборгованості слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд вважав необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ст.266 ЦК України такі обчислено за період, що виходить за межі позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Законом «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:

утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;

купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;

поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Згідно з частиною 1, 2 статті 12 закону «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Пунктом першим частини 1 статті 7 закону «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до статтей 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

У частині першій статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

У відповідності до змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 6-8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано, натомість розмір заборгованості стороною позивача доведено згідно наданого розрахунку.

Проте, колегія суддів також погоджується з висновком суду, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Доводи апеляційної скарги, про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки така переривалась зверненням з заявою про видачу судового наказу колегія суддів вважає необгрунтованими.

Враховуючи, що позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надану послугу централізованого опалення , яка нарахована за період з 01.10.2015 по 30.07.2017 року, звернувшись до суду з заявою про видачу судового наказу 19 березня 2020 року позивач вже пропустив строк позовної давності.

Окрім цього, колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року (справа № 712/8916/17).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

У п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Доводи апеляційної скарги щодо врахування висновків, викладених у постанові Львівсьуого апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у справі № 464/7249/20 колегія суддів відхиляє з огляду на те, що висновки у вказаній справі і у даній справі, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367,368, ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» - залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.