Справа № 502/106/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Березнікова О.В.,

за участю секретаря судового засідання Нанєвої А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складається з 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок відносився до типу колгоспного. Інші по 1/3 частині житлового будинку належали ОСОБА_3 матері позивачки та позивачці. Після смерті ОСОБА_2 належну йому 1/3 частину вказаного житлового будинку АДРЕСА_1 успадкувала за законом як спадкоємець першої черги разом зі всім іншим майном тільки ОСОБА_3 мати позивачки та дружина померлого, оскільки проживала разом зі спадкодавцем, вступила у володіння і в управління спадковим майном, крім того, подала заяву про прийняття спадщини і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.07.1995 року, але право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 2,8284 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та з 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивачка спадщину після смерті матері прийняла, отримавши свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 2,8284 га, проте, оскільки правовстановлюючі документи на житловий будинок відсутні та частки членів колгоспного двору не визначені, оформити право власності на житловий будинок в нотаріальному порядку позивачка не в змозі відповідно до інформацією нотаріуса №15/01-16 від 23.01.2023

За життя спадкодавці та позивачка не зареєстрували належним чином своє право власності, що і стало передумовою звернення до суду, у зв`язку з чим позивачка просить суд визнати за нею право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ. А1- житловий будинок (загальна площа 146,9 кв. метра, житлова площа 79,2 кв. метра), літ. Б- баня, літ. В сарай, літ. Г- сарай, літ. Д1-гараж, літ. Е1 сарай, літ. Ж убиральня, №1-4;I- надвірні споруди, в тому числі на 1/3 частину як члена колгоспного двору та на 2/3 частини згідно спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, просить суд встановити факт належності вказаного житлового будинку їй та її батькам спадкодавцям по 1/3 частині кожному.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, надали заяву про проведення розгляду справи без участі представника, позовні вимоги визнали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки НОМЕР_1 , свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 , свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_3 , Витягом з Державеого реєстру актів цивільного стану від 03.03.2011.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько позивачки ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис №311.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис №15.

Після смерті батьків позивачки залишилась спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , який відповідно до довідки Кілійської міської ради відносився до типу колгоспного та складався з наступних осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

На будинок зроблено технічний паспорт.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.1995 мати позивачки успадкувала після смерті чоловіка батька позивачки належний померлому автомобіль, причіп, мотоцикл. На частку в належному житловому будинку спадщина не оформлювалася.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.12.2018 позивачка успадкувала після смерті матері належну їй земельну ділянку площею 2,8284 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

На частку в належному житловому будинку спадщина не оформлювалася у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що нотаріусом було роз`яснено позивачці у листі №15/01-16 від 23.01.2023.

Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності.

Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст..1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебування у складі двору або незначної участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.»

У судовому засіданні повністю знайшов своє підтвердження факт, що позивачка є власником 1/3 частки спірного будинку та є спадкоємцем за законом після смерті матері, яка є власником 2/3 частки будинку, оскільки успадкувала 1/3 частки від чоловіка батька позивачки, шляхом прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), проте належним чином спадкові права не були оформлені. Позивачка спадщину після матері прийняла, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності.

Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту належності спірного житлового будинку позивачці та її батькам слід зазначити наступне.

У п.1 (абз. 1-2) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

З наведеного слідує, що при розгляді справ про спадкування судам, серед іншого, також потрібно встановити обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, зокрема й факт належності нерухомого чи рухомого майна спадкоємцеві (-ям), оскільки до спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцю.

У такому разі, під час встановлення обставин справи щодо спадкування, зокрема встановлення певних фактів (належність майна спадкодавцю), окреме ухвалення та встановлення такого факту в резолютивній частині рішення не потребується, оскільки воно не встановлює жодних юридичних наслідків для суду, сторін та інших осіб, під час майбутнього виконання рішення суду, та не є належним способом захисту порушеного майнового права особи позивача, способи захисту якого визначені ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК.

Враховуючи наведене, позовна вимога про встановлення факту належності спірного житлового будинку позивачці та її батькам є неналежним способом захисту цивільного права, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.6-13, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 279, 280-283,354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , в цілому право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з: літ. А1- житловий будинок (загальна площа 146,9 кв. метра, житлова площа 79,2 кв. метра), літ. Б- баня, літ. В сарай, літ. Г- сарай, літ. Д1 - гараж, літ. Е1 сарай, літ. Ж убиральня, №1-4;I- надвірні споруди, в тому числі на 1/3 частину як члена колгоспного двору та на 2/3 частини згідно спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 15.03.2023.

Суддя О.В. Березніков