ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3774/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/312/23 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

за участі секретаря Сович Н.А.

та сторін представника ОСОБА_1 адвоката Шевчук В.О., представника ДВС Герелевич О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3774/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Валентина Олексійовича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2023 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство ОТП Банк про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

адвокат Шевчук В.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою, в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно громадянки ОСОБА_1 , встановлене ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.03.2018 року, у справі №607/3774/18.

В обґрунтування заяви посилається на те, що у березні 2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Підставою для звернення із поданням державним виконавцем було те, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області знаходиться зведене виконавче провадження № 46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних та фізичних осіб заборгованості у розмірі 4842 163,51 грн. під час виконання якого боржником не було вчинено дій, спрямованих на виконання (повне або часткове) рішення, а також ОСОБА_1 , як боржником, вчиняються наступні дії (бездіяльність), що свідчать про навмисне (свідоме) невиконання останньою, покладених на неї обов`язків: не з`являється на виклики державного виконавця, не сплачує заборгованість по рішенню суду, яке набрало законної сили, не надає перелік майна, на яке можливо звернути стягнення для погашення існуючої заборгованості.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2018 року подання державного виконавця було задоволено. На даний час тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України триває чотири роки, та, незважаючи на його тимчасовий характер, не переглядалося в порядку ч. 5 ст. 441 ЦПК України. Також зазначає, що з дати прийняття рішення судом про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_5 за межі України, остання вжила всіх можливих дій спрямованих на погашення заборгованості, із врахуванням свого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ): працевлаштувалася на постійну роботу в ТзОВ «Інститут підвищення професійного рівня «Радник» та ТзОВ «Науково-експертний інститут у сфері права «Правник».

Із лютого 2020 року по даний час, здійснює погашення заборгованості, шляхом відрахувань із заробітної плати, в рахунок погашення заборгованості у виконавчому провадженні, згідно постанов державного виконавця. Вважає, що протягом двох років відсутні будь-які відомості про її ухилення, як боржника у виконавчому провадженні, від виконання обов`язків з погашення заборгованості за рішенням суду, що є підставою для припинення відповідних обмежень.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство ОТП Банк про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Шевчук В.О. просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2023 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, подану в інтересах ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначив, що із лютого 2020 року по даний час ОСОБА_1 здійснює погашення заборгованості, шляхом відрахувань із заробітної плати, в рахунок погашення заборгованості у ВП, згідно постанов державного виконавця, що підтверджується відповіддю на запит адвоката від 06.12.2021 року за №13078/04.1-24.

Помилковим є висновок суду, що на виклики державного виконавця у вказаному виконавчому провадженні боржник ОСОБА_1 не з`являється, що свідчить про те, що остання продовжує ухилятись від виконання судових рішень не ґрунтується на доказах. Суд не зазначив чим саме це підтверджується і на яких доказах такий висновок ґрунтується, тому відповідно до такого висновку слід поставитися критично.

Наявність самого лише зобов`язання не є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо не доведений факт ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Відтак обрахування певного відсотка виконання заборгованості не має значення, оскільки ОСОБА_1 докладає всіх можливих зусиль для зменшення розміру заборгованості, що означає тенденцію для її зменшення. Окрім цього, варто було звернути увагу, що не враховано розмір грошових коштів, направлених в рахунок виконавчого збору та інших витрат виконавця.

Щодо заборгованості перед ПАТ «ОТП Банк» в сумі 1 864 674, 62 грн., то представник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не заперечила сам факт погашення заборгованості перед ПАТ «ОТП Банк», а не закриття з тих чи інших технічних причин у цій частині виконавчого провадження не змінює факту його погашення, що обумовлює відповідне зменшення заборгованості у даному виконавчому провадженні.

Суд не досліджував взагалі питання, з врахуванням працевлаштованості боржника, її віку та відповідно оформлення пенсійних виплат, тобто наявності доходів з яких здійснюється відрахування, яким чином вплине настільки тривале тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 на погашення заборгованості у виконавчому провадженні.

Висновок суду про факт того, що боржниця здійснювала неодноразовий перетин кордону України, без зазначення періодів виїзду, то варто звернути увагу, що такі виїзди відбувалися більше 6 років, тому і при перегляді такого обмеження варто було врахувати його надмірну невиправдану тривалість.

Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні належні докази того, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, з урахуванням того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та боржник дійсно має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, а тому у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відмовлення в задоволенні заяви про скасування обмеження останньої у праві виїзду за межі України.

Відзиви на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука В.О. до суду апеляційної інстанції не поступили.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Шевчук В.О. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

Представник відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Тернопільській області (м. Івано-Франківськ) Герелевич О.М. апеляційну скаргу не визнала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, пояснивши, що ОСОБА_1 має велику заборгованість по зведеному виконавчому провадженні і надалі ухиляється від належного виконання погашення заборгованості. Влаштувавшись на роботу і оформивши пенсію ОСОБА_1 тільки частково погасила заборгованість в сумі 1874674,62 грн, а під час воєнного часу від зарплати та пенсії відрахування не проводяться. ОСОБА_1 приховує своє місце проживання, оскільки повертаються повістки - виклики на зазначену нею адресу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволені заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що із проаналізованих та наданих суду доказів вбачається, що боржником ОСОБА_1 виконує рішення суду регулярно та вчасно та обмеження у праві виїзду за межі України порушує її права, оскільки відсутній факт ухилення її від виконання рішення суду, які залишається невиконаними.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Приписами ст. 18 ЦПК України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 9 ч. 2 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України передбачено обов`язковість судового рішення, що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім цього, регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Судом встановлено, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2018 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 30.01.2020 року, задоволено подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_1 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних та юридичних осіб, коштів у сумі 4842163,51 грн.

09.12.2014 року, 04.02.2015 року, 19.02.2015 року, 03.04.2015 року, 16.05.2015 року, 17.04.2015 року, державним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, які у подальшому було об`єднані у зведене виконавче провадження.

В ході виконання ЗВП № 46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в користь юридичних осіб, фізичних осіб, за період із 07.03.2018 року, тобто після застосованих судом обмежень до ОСОБА_1 , державним виконавцем було вчинено запити до Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України з метою одержання інформації про джерела отримання доходів боржника, отримання пенсії, наявності зареєстрованих розрахункових рахунків в банківських установах та інформації про місце роботи боржника, у тому числі запити до Регіонального сервісного центру МВС України в Тернопільській області, Головного управління Держгеокадастру, Держпродспоживслужби в Тернопільській області, з метою виявлення майна зареєстрованого за ОСОБА_1 .

Згідно інформації ДФС України від 02.08.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 працює в ТзОВ «Науково-експертний інститут у сфері права «Правник», відтак державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Крім цього, було встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію в Головному управлінні пенсійного фонду України в Тернопільській області, а тому державним виконавцем 31.05.2022 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію ті інші доходи боржника.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 310463806 від 21.09.2022 року право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок у АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, кадастровий номер :07:010:0013 площею 0,0587 га, яка розташована по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, припинено 22.02.2021 року.

Як вбачається з інформації, наданої ТзОВ «Інститут підвищення професійного рівня «Радник» від 29.11.2022 року № 42, із заробітної плати ОСОБА_1 в період з 01.09.2020 року по 29.11.2022 року стягнуто кошти в сумі 55 228,31 грн. та зараховано на депозитний рахунок приватного виконавця Мелих А.І., а 51593,28 грн. зараховано на депозитний рахунок ПЗМРУ Міністерства юстиції України.

Таким чином, по зведеному виконавчому провадженні № 69314297 із боржника ОСОБА_1 стягнуто 14124,92 грн в рахунок погашення боргу у розмірі 4 824 682,42 грн.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває зведене виконавче провадження № 46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості в користь фізичних і юридичних осіб на загальну суму 4447855,51 грн.

За період із грудня 2019 року по лютий 2022 року із заборгованості 4447855,51 грн стягнуто 32899,88 грн. із ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за вказаним виконавчим провадженням. За період з 01.09.2020 року по 29.11.2022 року із заробітної плити ОСОБА_1 стягнуто 51593,28 грн., що складає 1,06 відсотки від усієї суми боргу.

Докази, які б підтверджували погашення ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 4447855,51 грн. державному виконавцю у зведеному виконавчому провадженні № 46853900 - відсутні.

Державним виконавцем у ЗВП № 46853900 виносились вимога від 24.12.2019 року за № 4861/033-32 про необхідність заявлення боржника у відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції на 10.01.2020 року, однак ОСОБА_1 на зазначену дату державним виконавцем не з`явилась.

Згідно ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець, під час здійснення виконавчого провадження, має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст. 313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Колегія суддів відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ст. 6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки відповідачу (боржнику), а й іншій стороні - позивачу (стягувачу), в тому числі при вирішенні питання про встановлення обмежень у випадку невиконання судового рішення.

Пункт 9 статті 39 Закону України Про виконавче провадження вказує на те, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Щодо доводів представника апелянта про те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення і не може продовжуватися тривалий час з урахуванням положень ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, то колегія суддів зазначає наступне.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п.п.78-82).

Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч. 5 ст. 441 ЦПК України).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, яка визначені Законом України Про виконавче провадження, а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідування мети гарантування повернення боргу, або виявлення обставини, які спростовували б критерії співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Скасування такого засобу обмеження боржника можливе тільки при виконанні останнім зобов`язань за певними виконавчими документами, що зазначені судом першої інстанції в ухвалі про обрання зазначеного обмеження для ОСОБА_1 .

Між тим, адвокат Шевчук В.О. при зверненні із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не зазначив та не надав відповідні докази, які б свідчили про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку із повним їх виконанням.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки на час її звернення до суду із заявою про скасування такого обмеження, нею не надано належних та допустимих доказів про виконання рішення, що було підставою для обрання ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, що є обов`язком боржника, який звертається до суду із такою заявою.

Не заслуговують на увагу посилання представника ОСОБА_1 адвоката Шевчук В.О. на те, що з моменту застосування до ОСОБА_1 тимчасових обмежень, остання здійснює належним чином погашення заборгованості, шляхом відрахувань із заробітної плати, оскільки як вбачається із матеріалів справи та із даних по ЗВП № 46853900 на даний час залишається значна сума (більше чотирьох мільйонів гривень) боргу, який ОСОБА_1 не погашає.

Крім того, в апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , зазначаючи в заявах свою адресу проживання, направлені їй листи від працівників ДВС не отримує, а її представник адвокат Шевчук В.О. відмовився назвати дійсну адресу проживання її довірительки.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, ухвалу ж суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Валентина Олексійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 січня 2023 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 березня 2023 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: О.З. Костів

Г.М. Шевчук