рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/428/23

Номер провадження 2/495/248/2023

21 лютого 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі - Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради, про визнання батьківства та визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд:

- визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Татарбунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) внести зміни до актового запису про народження №151 від 23 серпня 2005 року, ОСОБА_4 (до зміни прізвища та по-батькові ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Татарбунари, Одеської області (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ), виключивши з актового запису про народження №151 від 23 серпня 2005 року, ОСОБА_4 (до зміни прізвища та по-батькові ОСОБА_5 ) дані про батька ОСОБА_3 , зазначивши батьком ОСОБА_4 (до зміни прізвища та по-батькові ОСОБА_5 ) громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та видати нове свідоцтво про народження;

- визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за адресою постійного проживання батька, у зв`язку із фактом самостійного вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що з грудня 2003 року він та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від цивільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 зазначає, що зв`язку із тим, що на той час відповідачка ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_3 , з яким фактично не проживала, то в свідоцтві про народження сина батьком вказаний саме відповідач ОСОБА_3 , та прізвище дитини було вказано « ОСОБА_8 », а по-батькові « ОСОБА_9 », що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 07.12.2005 року.

Також вказує, що 14.06.2006 року шлюб між відповідачкою ОСОБА_10 та ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 виданим 28.07.2021 року, актовий запис №50.

26.12.2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим 26.12.2006 року, актовий запис №117. Після чого відповідачка змінили прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 ».

Позивач вказує, що після народження сина ОСОБА_6 та до березня 2022 року він та відповідачка ОСОБА_2 проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дитини.

Після того як сину ОСОБА_6 виповнилося 16 років, він користуючись правом, наданим ст. 295 Цивільного кодексу України, змінив власне прізвище із « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 », по-батькові з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_12 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_5 , виданим 06.11.2021 року, актовий запис №7.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 також зазначає, що на протязі останнього часу сімейне життя між ним та ОСОБА_2 поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин сторонами.

На даний момент сторони не ведуть спільне господарство та сумісне проживання фактично припинено, за переконанням позивача подальшого позивача сенсу підтримувати сімейні відносини немає.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини та з березня 2021 року проживають окремо.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за власним бажанням залишився проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказує, що на теперішній він один виховує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитина знаходиться на його повному утриманні та вихованні.

Відповідачка ОСОБА_2 не спілкується із сином, не проявляє до сина уваги, не цікавиться його розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

За адресою проживання позивача створені належні умови для проживання сина.

Позивач вважає, проживання сина за місцем проживання батька, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , належним місцем проживання дитини та таким, що відповідає його інтересам.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 січня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

21.02.2023 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивач в судове засідання не з`явився, відповідно до поданої ним заяви від 20.02.2023 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

20.0.2023 року відповідачка ОСОБА_2 надала до канцелярії суду заяву відповідно до якої зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі, просить справу розглянути без її участі. Визнає та підтверджує обставини, які викладені позивачем в обґрунтування позову. Вказує також, що не заперечує проти визначення місця поживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою просяного проживання позивача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. 13.02.2023 року на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 відповідно до якої останні вказує, що він визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , просить справу розглядати без його участі посилаючись на те що він перебуває за межами території України. У заяві також підтверджує доводи, які викладені позивачем в обґрунтування позову.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що з грудня 2003 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від цивільного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 зазначає, що зв`язку із тим, що на той час відповідачка ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_3 , з яким фактично не проживала, то в свідоцтві про народження сина батьком вказаний саме відповідач ОСОБА_3 , та прізвище дитини було вказано « ОСОБА_8 », а по-батькові « ОСОБА_9 », що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 07.12.2005 року.

Також вказує, що 14.06.2006 року шлюб між відповідачкою ОСОБА_10 та ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 виданим 28.07.2021 року, актовий запис №50.

26.12.2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим 26.12.2006 року, актовий запис №117. Після чого відповідачка змінили прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 ».

Позивач вказує, що після народження сина ОСОБА_6 та до березня 2022 року він та відповідачка ОСОБА_2 проживали разом, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, спільно брали участь у вихованні та утриманні дитини.

Після того як сину ОСОБА_6 виповнилося 16 років, він користуючись правом, наданим ст. 295 Цивільного кодексу України, змінив власне прізвище із « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 », по-батькові з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_12 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_5 , виданим 06.11.2021 року, актовий запис №7.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 також зазначає, що на протязі останнього часу сімейне життя між ним та ОСОБА_2 поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин сторонами.

На даний момент сторони не ведуть спільне господарство та сумісне проживання фактично припинено, за переконанням позивача подальшого позивача сенсу підтримувати сімейні відносини немає.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини та з березня 2021 року проживають окремо.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за власним бажанням залишився проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказує, що на теперішній він один виховує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитина знаходиться на його повному утриманні та вихованні.

Відповідачка ОСОБА_2 не спілкується із сином, не проявляє до сина уваги, не цікавиться його розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

За адресою проживання позивача створені належні умови для проживання сина.

Позивач вважає, проживання сина за місцем проживання батька, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , належним місцем проживання дитини та таким, що відповідає його інтересам.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі.

Окрім того, обставини, викладені позивачем у позові, підтверджуються також письмовими показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , наявними у матеріалах справи.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Відповідно до ст. ст. 6, 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

Згідно пунктів 2.16.4, 2.16.7 Розділу ІІ «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року за № 96/5 , на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

Таким чином, з урахуванням досліджених доказів та встановлених обставин суд вважає, що позивачем було надано достатньо відомостей, що засвідчують походження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від ОСОБА_1 .

Так, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. А доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 591/6441/14-ц, який суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Враховуючи, що відповідачка надала суду письмову заяву, в якій безумовно визнала позовні вимоги ОСОБА_15 , суд приймає визнання відповідачкою позову. При цьому судом враховано, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин, з урахуванням визнання позову відповідачкою, суд вважає за необхідне позовну заяву задовольнити та визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України, дитина, яка досягла 14 років, самостійно обирає собі місце проживання і реєстрації.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення інтересів та прав неповнолітньої дитини, зважаючи на те, що відповідачка визнала позов у повному обсязі та не заперечувала щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_6 разом із батьком за адресою постійного проживання позивача, враховуючи насамперед інтереси неповнолітньої дитини, з урахуванням судом думки самої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає за можливе та доцільне визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання батька.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання сина ОСОБА_6 із ним за адресою його проживання, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання сина, а також з урахуванням того, що дитині на час розгляду справи виповнилося 17 років, та у відповідності до ч. 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним, оскільки на це може бути витрачений значний час, що призведе до затягування розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що під час розгляду справи на підставі достовірних відомостей встановлений факт батьківства ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим дані про батька підлягають внесенню до актового запису про народження дитини.

Також зважаючи на той факт, що відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала у повному обсязі та не заперечувала проти визначення місця проживання сина ОСОБА_16 разом із батьком ОСОБА_1 , враховуючи насамперед інтереси дитини, а також його особисте волевиявлення проживати разом із батьком, суд вважає за можливе та доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за адресо постійного проживання батька, у зв`язку із фактом самостійного вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Татарбунарської міської ради, про визнання батьківства та визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Татарбунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) внести зміни до актового запису про народження №151 від 23 серпня 2005 року, ОСОБА_4 (до зміни прізвища та по-батькові ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Татарбунари, Одеської області (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 ), виключивши з актового запису про народження №151 від 23 серпня 2005 року, ОСОБА_4 (до зміни прізвища та по-батькові ОСОБА_5 ) дані про батька ОСОБА_3 , зазначивши батьком ОСОБА_4 (до зміни прізвища та по-батькові ОСОБА_5 ) громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та видати нове свідоцтво про народження.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за адресо постійного проживання батька, у зв`язку із фактом самостійного вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський