Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 372/1629/17

провадження № 61-574св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», Обслуговуючий кооператив «Мирна поляна», ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги керівника Київської обласної прокуратури та ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року прокурор звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , у якому просив витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: ОСОБА_1 - земельні ділянки з кадастровими номерами: :06:012:0011, площею 1,2502 га, :06:002:0012, площею 1,2000 га, :06:002:0016, площею 1,6000 га; ОСОБА_4 - земельну ділянку з кадастровим номером :06:012:0010, площею 0,5000 га, ОСОБА_2 - земельні ділянки з кадастровими номерами: :06:012:0008, площею 1,0500 га, :06:003:0092, площею 1,2000 га;та ОСОБА_3 - земельні ділянки з кадастровими номерами :06:012:0007, площею 1,6000 га, :06:012:0009, площею 0,4771 га, :06:012:0012, площею 1,6687 га, :06:012:0010, площею 0,4964 га, :06:003:0093, площею 0,8000 га, :06:003:0099, площею 1,2681 га, :06:012:0018, площею 1,0 га.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що вищевказані земельні ділянки, які розташовані на території Обухівського району Київської області, перебували у власності держави та відносились до земель лісового фонду Козинського лісництва.

Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000148 від 23 січня 2013 року було встановлено укладення у жовтні 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, у яких зазначено, що ОСОБА_5 є власником земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу, укладених у квітні 2004 року, та державних актів на право власності, виданих у червні 2004 року.

Водночас установлено, що договори купівлі-продажу ОСОБА_5 у квітні 2004 року не укладалися, державні акти на право власності на його ім`я відповідним органом не видавалися. Крім того, рішення про вилучення цих земельних ділянок державної власності Кабінетом Міністрів України не приймалося.

Посилаючись на викладене, оскільки ОСОБА_5 не був власником спірних земельних ділянок і відповідно не мав права розпоряджатися ними та відчужувати їх на користь інших осіб, просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року постанову Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована, зокрема, тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що з заявами про застосування позовної давності до суду першої інстанції звернулися відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 , питання перебігу позовної давності окремо за кожною звернутою до сторони позовною вимогою не вирішив, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні вимог про витребування земельних ділянок у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Витребувано в ОСОБА_1 земельні ділянки площею 1,2502 га, 1,2000 га та 1,6000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані в смт Козині Обухівського району Київської області.

Витребувано в ОСОБА_2 земельні ділянки площею 1,0500 га та 1,2000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані в смт Козині Обухівського району Київської області.

Закрито провадження в частині вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_4 про витребування земельної ділянки.

У частині відмови у витребуванні земельних ділянок у ОСОБА_3 рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт незаконного вибуття земельних ділянок з власності держави підтверджений належними та допустимими доказами, тому позовні вимоги в частині їх витребування у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 підлягають задоволенню. Водночас позовні вимоги до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У січні 2021 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2015 року в справі № 21-570а14, у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року в справі № 911/2032/17, від 26 вересня 2018 року в справі № 922/1471/17, від 11 липня 2018 року в справі № 904/8549/17, від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17, від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, зокрема, не врахував відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави та недоведеність прокурором належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду.

У січні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2014 року в справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року в справі № 3-21гс15) від 22 березня 2017 року в справі № 3-1486гс16, від 07 червня 2017 року в справі № 910/27025/14, у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі № 372/1387/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 372/1988/15-ц, від 05 лютого 2019 року в справі № 911/479/18, від 06 лютого 2020 року в справі № 916/2828/18, від 19 травня 2020 року в справі № 303/5411/17, від 15 липня 2020 року в справі № 369/9900/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог щодо витребування земельної ділянки в ОСОБА_3 ,однак, відмовляючи в задоволенні цих вимог з підстав пропуску позовної давності, не врахував, що матеріали справи не містять доказів обізнаності Кабінету Міністрів України про порушення прав та законних інтересів держави.

Постанова апеляційного суду в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в касаційному порядку не оскаржується, тому в цій частині судом касаційної інстанції не перевіряється.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 23 лютого 2021 року та від 05 березня 2021 року відкрито касаційні провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

12 квітня 2021 року справа № 372/1629/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що 10 жовтня та 30 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 булиукладені договори купівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до яких ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 придбав п`ять земельних ділянок: площею 1,2000 га,кадастровий номер :06:012:0008, площею 1,0000 га, кадастровий номер :06:003:0092, площею 1,2000 га, кадастровий номер :06:002:0012, площею 1,6000 га, кадастровий номер :06:002:0016, площею 1,2502 га, кадастровий номер :06:012:0011, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані на територіїсмт Козин Обухівського району Київської області.

Договори посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_14. та зареєстровані в реєстрі.

Також 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були укладені договорикупівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до яких ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_7 придбав сім земельних ділянок: площею 1,6000 га, кадастровий номер :06:012:0007, площею 0,4771 га, кадастровий номер :06:012:0009, площею 1,6687 га, кадастровий номер :06:012:0012, площею 0,9964 га, кадастровий номер :06:012:0010, площею 1,0000 га, кадастровий номер :06:012:0018, площею 0,8000 га, кадастровий номер :06:003:0093, площею 1,2681 га, кадастровий номер :06:003:0099, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані на територіїсмт Козин Обухівського району Київської області.

Договори посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_14. та зареєстровані в реєстрі.

У подальшому земельні ділянки площею 1,2000 га, кадастровий номер :06:012:0008, та площею 1,0000 га, кадастровий номер :06:003:0092, ОСОБА_1 були об`єднані та поділені й відчужені на користь Обслуговуючого кооперативу «Мирна поляна», яке в свою чергу відчужило їх ОСОБА_2

ОСОБА_3 , за результатами поділу земельних ділянок, відчужено на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,5000 га, кадастровий номер :06:012:0010, що є частиною земельної ділянки площею 0,9964 га, кадастровий номер :06:012:0010.

Згідно з вищевказаними договорами купівлі-продажу земельних ділянок, продавець ОСОБА_5 є власником земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу № № 3016, 3018, 3014, 3012, 3010, 3024, 3028, 3026, 3020, 3022, 3030 від 05 квітня 2004 року та № 3144 від 12 квітня 2004 року та на підставі державних актів на право власності серії ЯА № № 864686, 864682, 864687 від 15 червня 2004 року, серії ЯГ № № 240319, 240321 від 15 червня2004 року, № № 240323, 240320, 240322, 240324, 240325 від 11 червня 2004 року, серії ЯБ № 794449 від 15 червня 2004 року, № 794106 від 18 червня 2004 року (ким видані в договорах не зазначено).

Відповідно до листа Головного управління Держкомзему у Київській області від 30 січня 2012 року № 07-03-1/1842 зазначені державні акти на право власності на землю Головним управлінням Держкомзему у Київській області були видані на Управління земельних ресурсів у Миронівському районі Київської області за накладною № 141 від 22 грудня 2005 року, а заявка на друк цих державних актів на право власності на землю була подана Держкомземом України лише 02 вересня 2005 року, що свідчить про неможливість їх видачі в 2004 році.

23 січня 2013 року головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України було порушено кримінальне провадження № 0000148 за ознаками злочинів, передбачених частинами третьою, четвертою статті 358, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 209, частинами другою, третьою статті 358, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною першою статті 255 КК України.

З протоколів допиту ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , поданих нотаріусом ОСОБА_14 звітів про вчинені нотаріальні дії та реєстрів вчинених нотаріальних дій за період з 16 січня 2004 року по 22 квітня 2004 року встановлено, що договори купівлі-продажу земельних ділянок в 2004 році як підстава набуття ОСОБА_5 права власності на спірні земельні ділянки не укладались.

Згідно з інформацією Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, схеми формування селищної ради та графічних матеріалів, спірні земельні ділянки ніколи не знаходились в межахсмт Козин Обухівського району Київської області, а розташовані орієнтовно в 3 км від меж вказаного населеного пункту.

Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 30 листопада 2011 року № 02-1008 спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет № 1), розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У справі, що переглядається, установлено, що спірні земельні ділянки є землями лісового фонду та віднесені до категорії лісогосподарського призначення.

Частиною другою статті 1 ЛК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

У статті 7 ЛК України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Статтею 13 ЗК України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (частина п`ята статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України (частина дев`ята статті 149 ЗК України).

Установивши, що рішення щодо вилучення та зміни цільового призначення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення повноважним органом не приймалось, ОСОБА_5 право власності на ці земельні ділянки в установленому законом порядку не набув, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що такі вибули з володіння держави поза її волею, тому позовні вимоги прокурора про їх витребування у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є обґрунтованими.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку статтею 131-1 Конституції України, покладено представництво інтересів держави в суді у виключнихвипадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Установлено, що про порушення інтересів держави внаслідок незаконного вибуття у жовтні 2007 року з її володіння спірних земельних ділянок прокурору стало відомо ще в 2008 році під час порушення прокуратурою Київської області кримінальної справи № 47-976 за фактом підроблення державних актів на право власності на землю, про що свідчить, зокрема, лист прокуратури Київської області від 06 травня 2008 року (том І, а.с. 106).

Крім того у позовній заяві прокурор зазначає, що про незаконність набуття ОСОБА_5 права власності на спірні земельні ділянки він дізнався під час розслідування кримінального провадження № 0000148, відкритого 23 січня 2013 року.

Враховуючи наведене, оскільки з позовом до суду прокурор звернувся лише у липні 2017 року, правильним є висновок апеляційного суду про пропуск ним позовної давності щодо пред`явлених до ОСОБА_3 позовних вимогпро витребування земельних ділянок та відповідно залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в їх задоволенні.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , оскільки з заявою про застосування позовної давності щодо вимог, які заявлені до нього, ОСОБА_1 до суду першої інстанції не зверталася, а солідарного обов`язку відповідачі в цьому спорі не мають.

Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності в прокурора підстав для представництва держави колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає можливість оскарження суб`єктом владних повноважень наявності підстав для представництва його інтересів прокурором, і таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу для обґрунтування підстав для представництва.

Кабінет Міністрів України наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржував, а навпаки підтримував заявлений прокурором позов в його інтересах, тому помилковими є посилання ОСОБА_1 на недоведеність прокурором підстав для представництва держави в особі Кабінету Міністрів України.

Інші доводи касаційних скаргне дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявників з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті й законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону й підстав для її скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги керівника Київської обласної прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок та в частині залишення без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3 про витребування земельних ділянок залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов