Провадження № 22-ц/4808/318/23
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Ігнатов Євген Євгенович, на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що ОСОБА_1 є його дружиною та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час у США розглядається позов про розірвання шлюбу між ними. Позивач є власником зазначеної вище квартири. Відповідач вже понад два роки не проживає у квартирі, де вона зареєстрована, квартирою не цікавиться, її речей у квартирі немає, покинула житло добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає. Ніяких перешкод позивачем у проживанні відповідача у квартирі не чинилося, вона добровільно давно поїхала з квартири та проживає у США. Оскільки відповідач зареєстрована у вказаній квартирі, позивач змушений оплачувати комунальні послуги у більшому розмірі, також не може отримати субсидію, що надається державою. За таких обставин позивач просить визнати відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні заяви про перегляд вищевказаного заочного рішення.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ігнатов Є.Є. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення, просить скасувати заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2022 року та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що квартира АДРЕСА_2 була придбана сторонами за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Той факт, що ОСОБА_1 тимчасово проживає у США не є достатньою підставою для позбавлення її як власника 1/2 частини квартири, права користування майном, що належить їй на праві приватної власності на підставі вимог ст.405 ЦК України, оскільки вона не є просто членом сім`ї власника квартири, а є співвласником спірного житла. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року по справі № 352/359/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири двохкімнатної, загальною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,20 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину спірної двохкімнатної квартири.

Оскільки відповідачу не були встановлені жодні обмеження щодо вільного місця проживання чи перебування, а також вона не обмежена в свободі пересування, то ОСОБА_1 має право вільно вибирати місце свого перебування, що не є підставою для позбавлення її права вільно користуватися своєю власністю, яке передбачене ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України. Також апелянт зазначив, що комунальними послугами користується тільки позивач, то він і зобов`язаний їх сплачувати.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Ігнатова Є.Є., який підтримав доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрована, але не проживає тривалий час без поважних причин, житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняла, а позивач у зв`язку із реєстрацією відповідача у спірній квартирі не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом, та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг.

За таких обставин суд першої інстанції вважав доведеними вимоги позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстав для визнання причин відсутності відповідача поважними немає, і тому відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони одружилися 17 серпня 2006 року(а.с.9-10).

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕД Експрес-Комфорт» від 30 вересня 2021 року № 320, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів заявника, ОСОБА_1 фактично не проживає за вищевказаною адресою більше двох років. Факт непроживання письмово підтверджено сусідами (а.с.14).

Як вбачається з копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (а.с.15).

Позивач ОСОБА_2 звертався з заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕД Експрес-Комфорт» про видачу довідки, про те, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Відповідно до копії свідоцтва на нерухоме майно, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.17-18).

Відповідно до ст.2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з апеляційної скарги, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року по справі № 352/359/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири двохкімнатної, загальною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,20 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину спірної двохкімнатної квартири.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на вказану постанову відмовлено.

Отже, відповідач є власником 1/2 частини спірної квартири АДРЕСА_2 . До суду позивачем були надані відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру від 28.09.2010 року, з яких слідувало, що квартира зареєстрована тільки за позивачем. Але сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу, що встановлено судовим рішенням.

Позивач ОСОБА_2 звернувся в жовтні 2021 року до суду з даним позовом про визнання дружини такою, що втратила право користування жилим приміщенням після звернення ОСОБА_1 до суду в лютому 2021 року з позовом до нього про поділ спірної квартири як спільного сумісного майна подружжя, тобто, йому було відомо про претензії відповідача на частку в спільному майні і про зацікавленість відповідача в спірному житлі.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Посилання позивача на положення статей 391 та 386 ЦК України, статтю 150 ЖК України, які регулюють право власності, не можуть бути підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки судом в іншому спорі встановлено, що відповідачу належить на праві власності 1/2 частки спірної квартири в результаті поділу спільного сумісного майна подружжя, а тому ОСОБА_1 як власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Позивачем також не надано доказів суду на підтвердження наявності виключних підстав для позбавлення відповідача права користування своєю власністю.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Такі положення закону спростовують посилання позивача на непроживання відповідача без поважних причин у спірному житловому приміщенні, оскільки це не є правовою підставою для визнання її такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу. Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право проживання у спірній квартирі, не відповідають дійсним обставинам, оскільки відповідач є співвласником квартири двохкімнатної, загальною площею 67,00 кв.м., житловою площею 34,20 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за цією адресою з 21.09.2016 року, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на судовий збір за апеляційне оскарження рішення в сумі 1362 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Ігнатов Євген Євгенович, задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 червня 2022 року скасувати.

В позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 березня 2023 року.

Головуюча Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.А.Девляшевський