Справа № 461/8884/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2514/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лавріва Віталія Павловича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року в складі судді Стельбицького В.В. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої залиттям квартири,-

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої залиттям квартири, просила стягнути з відповідача на її користь відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 30185 гривень, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, а саме: витрати пов`язані із забезпеченням доказів в розмірі 2000 гривень, судовий збір в розмірі 908 гривень, витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 гривень.

Вимоги обґрунтовує тим, їй належить квартира АДРЕСА_1 . Квартира складається із двох кімнат кухні та комунальних вигод, загальною площею 66.5 м2.

Згідно із Актом ЛКП «Старий Львів» від 19.03.2021 у квартирі АДРЕСА_1 виявлено, що на стіні вбиральні та коридору є сліди замокання, залиття відбулося зі сторони квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться вище поверхом.

Обстеження квартири АДРЕСА_1 проведено комісією в складі членів ЛКП «Старий Львів» ОСОБА_3 , начальника тех. відділу ОСОБА_4 , слюсаря сантехніка Семчишина Б.С.

Власником квартири квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_1 .

Позивачка зазначає, що вартість відновлювального ремонту її квартири становить 30185 гривень, оскільки відповідач відмовився добровільно відшкодувати завдану шкоду, просила позов задовольнити та стягнути відшкодування у примусовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30185 (тридцять тисяч сто вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок компенсації завданої матеріальної шкоди та 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок витрат пов`язаних із забезпеченням доказів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що договір № 371н/10-21 від 15.07.2021 щодо виконання замовлення визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна внаслідок залиття квартири не є укладений між замовником ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_6 не є директором ФОП ОСОБА_6 в силу відсутності норми закону про існування такої посади у фізичних осіб-підприємців, також покликається на існування експерта згідно договору, однак його підпис та дані у договорі відсутні, що вказує на нікчемність договору.

Також Акт прийому-передачі виконаних робіт не підписаний замовником ОСОБА_7 .

Таким чином, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази укладення договору та виконання замовлення щодо визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна, представлений позивачкою документ не може братися до уваги судом.

Крім цього, до позовної заяви ОСОБА_2 не долучила доказів належності на праві власності квартири АДРЕСА_3 відповідачу ОСОБА_1 , у тому числі у період часу, коли відбулося ймовірне залиття квартири позивачки, а подання таких доказів після початку судового розгляду не могло братися до уваги судом, ч. 8 ст. 83 ЦПК України.

Звертає увагу на те, що вирішуючи спір суд має пересвідчитися у належності особи, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Вважає, що позивачка не надала належних доказів, тому суд мав розглядати справу згідно із ст.ст. 209, 229, 241 ЦПК України.

Стверджує, що висновок суб`єкта оціночної діяльності взятий до уваги, як висновок експерта у галузі будівництва, крім цього у висновку має бути зазначено, що експерт повідомлений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Покликається на судову практику, у тому числі Європейського суду з прав людини.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року, в задоволенні позову відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивачку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом, при цьому законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, оскільки діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди і якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Таким чином, обов`язковому з`ясуванню у процесі розгляду відповідної категорії справ підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З врахуванням встановлених обставин, суд вважав доведеним, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язку з утримання квартири АДРЕСА_3 у належному стані, було спричинено пошкодження у квартирі АДРЕСА_1 власником якої є позивач, що завдало останній матеріальної шкоди.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження завдання їй майнової шкоди, оскільки доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю (діями) її заподіювача.

При цьому, відповідач не спростував належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами вказані доводи позивача.

Також суд стягнув на користь позивачки суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7873336 від 26.07.2020 (а.с. 31).

19 березня 2021 року комісією ЛКП «Старий Львів» проведено обстеження квартири позивачки, при якому виявлено, що на стіні вбиральні та коридору є сліди замокання, залиття відбулося зі сторони квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться вище поверхом, про що складено відповідний Акт (а.с. 32).

З Акту комісії ЛКП «Старий Львів», який затверджений директором вказаного підприємства 25 червня 2021 року вбачається, що 17 травня 2021 року проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 . При обстежені виявлено сліди замокання стелі та стін приміщення вбиральні і коридору. Залиття відбулося зі сторони квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище. Загально-будинкова водопровідно-каналізаційна мережа знаходиться в задовільному стані (а.с. 33).

Зазначене беззаперечно свідчить про те, що права та інтереси позивачки, як власниці відповідного майна (квартири), є порушені, що спростовує доводи відповідача про те, що суд не пересвідчився у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

Також, згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 301865903 від 01.06.2022, власником квартири АДРЕСА_3 (яка знаходиться поверхом вище) є відповідач ОСОБА_1 (а.с. 125).

При цьому, квартиру АДРЕСА_3 відповідач набув на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2019, тобто на час залиття квартири позивачки, відповідач був власником квартири, яка знаходиться поверхом вище.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надала доказів належності відповідачу на праві власності квартири АДРЕСА_3 .

Звертаючись з позовними вимогами, позивачка ОСОБА_2 свої доводи фактично зводить до того, що її квартиру затоплено із квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться вище поверхом, власником якої є відповідач ОСОБА_1 , вартість відновлювального ремонту її квартири становить 30185 гривень, оскільки відповідач відмовився добровільно відшкодувати завдану шкоду, тому просила стягнути таку у примусовому порядку.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується тільки стороною відповідача та лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та слідуючи приписам ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Також у ч. 4 та 5 цієї статті зазначено, що власність зобов`язує і власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 151, 177, 179 ЖК України та статтями 322, 323 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).

Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.

Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, комунікацій у такій, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності відповідних несправностей вживати заходів щодо їх усунення.

Іншими словами відповідальність за квартирні мережі та сантехнічні прилади несуть власники і наймачі квартири, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, а у спірних правовідносинах необхідно було залучати відповідачем ЛКП «Старий Львів».

При цьому, наявність у ЛКП «Старий Львів» статусу третьої особи у спірних правовідносинах, суті таких не міняло б, оскільки третя особа не є зобов`язаним суб`єктом та не відповідає за пред`явленою позивачем матеріально-правовою вимогою.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Так, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

З матеріалів справи вбачається, що з метою встановлення вартості відновлювальних робіт та матеріалів у пошкодженій залиттям квартирі, позивачка зверталася до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 та уклала з останньою договір № 371н/10-21 від 15.07.2021 щодо визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна внаслідок залиття квартири (а.с. 8).

Відповідно до звіту № 371н/10-21 від 15 липня 2021 року, вартість відновлювального ремонту, необхідного для ліквідування наслідків залиття квартири АДРЕСА_1 , становить 30 185 грн. без ПДВ. (а.с. 16-17).

Належних доказів щодо заперечення розміру збитків, які заподіяні позивачці сторона відповідача не подала, а судом такої не встановлено, клопотання про призначення відповідної судової експертизи учасники справи не заявляли, при цьому підстави для обов`язкового призначення експертизи судом, відсутні (ст. 105 ЦПК України).

Таким чином, факт залиття квартири позивачки, як і факт та розмір заподіяної їй шкоди, на переконання колегії суддів, об`єктивно встановлений судом, підтверджується матеріалами справи та відповідним дослідження, тому в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

При цьому, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Поряд з цим, судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину № 371н/10-21 від 15.07.2021 щодо визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого майна внаслідок залиття квартири, у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення.

Не є предметом правової оцінки такий договір і у межах даного судового провадження.

В свою чергу, як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/7838/16-ц (провадження № 61-29055св18).

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивачки, причину та розмір завданої шкоди їх майну, врахувавши, що відповідач не довів відсутність своєї вини у завданні шкоди, зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири та дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачам шкода підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі 30185,00грн., який визначений дослідженням, підставно стягнувши і вартість відповідного дослідження.

Більше того, представник відповідача визнає факт затікання у квартиру позивачки та зазначає, що таке відбулося через несправні водопровідні системи та мережі будинку.

Частиною другою статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що балансоутримувач зобов`язаний забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів згідно встановлених нормативів і правил та забезпечити відповідну експлуатацію і утримання майна, яке знаходиться на його балансі.

Відповідно до підпунктів 5, 10 пункту 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), виконавець зобов`язаний проводити два рази на рік перевірку стану внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку із складенням відповідного акта, утримувати внутрішньобудинкові мережі у належному технічному стані, здійснювати їх технічне обслуговування та ремонт.

Пунктом 2.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила № 76), передбачено, що система технічного огляду жилих будинків включає проведення планових та позапланових оглядів.

Відповідно до пункту 2.1.5 Правил № 76 до системи технічного огляду жилих будинків входить також профілактичне обслуговування будинків, яке є складовою технічного обслуговування і полягає в усуненні дрібних несправностей елементів будинків з метою забезпечення їх безперебійної роботи, а також попередження порушень санітарно-гігієнічних вимог до приміщень будинків, налагодження та регулювання окремих видів технічних пристроїв.

Періодичність проведення профілактичного обслуговування елементів жилих будинків та граничні строки невідкладної ліквідації виявлених несправностей елементів жилих будинків, а саме системи водопроводу, каналізації, гарячого водопостачання проводиться кожні 3-6 місяців.

Згідно із пунктом 5.3.4 Правил № 76 під час обслуговування системи водопроводу і каналізації необхідно, зокрема, регулярно проводити огляд санітарно-технічного устаткування, водопровідно-каналізаційних систем та будинкових засобів обліку та регулювання води на них, контролюючи промерзання трубопроводів, витік води та інше; здійснювати не рідше одного разу на рік профілактичне обслуговування запірної арматури (з прогонкою вентилів кранів), прочищення дворової та не рідше двох разів у рік - будинкової каналізаційної мережі; усувати засмічення в системі.

В свою чергу, у Звіті з визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт зазначено, що ймовірно причиною замокання у приміщенні квартири позивачки може бути несправність сантехнічних приладів у квартирі АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище, враховано, у тому числі, характер слідів замокання.

При цьому, за наслідками проведеного 17 травня 2021 року обстеження квартири АДРЕСА_1 , комісією ЛКП «Старий Львів» встановлено, що загально-будинкова водопровідно-каналізаційна мережа знаходиться в задовільному стані, а залиття відбулося зі сторони квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище.

Таким чином, оскільки стороною відповідача не спростовано, що завдана позивачці шкода не пов`язана із внутрішньоквартирною системою водопостачання, тобто не доведено, що відповідна несправність відноситься до внутрішньобудинкової, що свідчило б про відповідальність виконавця послуг (балансоутримувача), колегія суддів вважає, що підставність позовних вимог, належними та допустимими доказами не спростована.

Висновки суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат відповідач не оскаржує, тому колегія суддів оскаржуване рішення у цій частині не перевіряє.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, атому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лавріва Віталія Павловича залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк