Справа № 727/9165/22
Провадження № 2/727/267/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

За участю секретарів: Філатової К.А., Гермак К.О.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача ЧМР: Плахутіної А.А.

представника відповідача: Корнієнко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради державний реєстратор Гайдей Тетяна Анатоліївна про визнання неправомірним і скасування п.п.6, 6.1 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки від 16.10.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради державний реєстратор Гайдей Тетяна Анатоліївна про визнання неправомірним і скасування п.п.6, 6.1 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки від 16.10.2019 року.

Посилалася на те, що вони разом із матір`ю з 2007 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Навколо їх багатоквартирного будинку є прибудинкова територія, яка була закріплена за будинковолодінням рішенням Виконавчого комітету ЧМР від 15.06.1953 року, площею 0,0928 га та перебувала у користуванні всіх мешканців будинку.

Відповідач ОСОБА_4 є мешканцем квартири АДРЕСА_2 . Фактично після її переїзду між ними почали виникати конфліктні ситуації щодо порядку користування прибудинковою земельною ділянкою.

Так, ОСОБА_4 на початку 2001 року на підставі рішення Чернівецької міської ради отримала державний акт на право користування земельною ділянкою для обслуговування будинковолодіння площею 0,0401 га у спільне користування і для себе особисто площею 0,0063 га. під збудований на спільній земельній ділянці гараж без згоди власників квартири АДРЕСА_3 .

У подальшому, остання отримала у власність земельну ділянку під збудований нею гараж, площею 0,0063 га.

Вказувала на те, що відповідач усі ці побудови здійснювала на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні всіх мешканців будинковолодіння АДРЕСА_4 , після чого отримала в оренду для обслуговування самочинного побудованого будинковолодіння АДРЕСА_5 земельну ділянку, площею 0,0339 га, в тому числі і разом із частиною земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 переобладнала гараж на житловий будинок літ. Г, загальною площею 105,90 кв.м. і у судовому порядку визнала за собою право власності на самочинне будівництво. Наступним кроком відповідача було виділення зазначеного майна в натурі з присвоєнням нової поштової адреси, а саме будинковолодіння АДРЕСА_5 .

Крім того, на підставі рішення ЧМР №394 від 26.01.2012 року з ОСОБА_4 було укладено договір оренди №7750 від 10.04.2012 року, відповідно до якого передано в оренду земельну ділянку площею 0,0339 га для обслуговування новоствореного майна.

Вказана земельна ділянка була виділена частково за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у користуванні співвласників житлового будинку АДРЕСА_4 .

Зазначені дії були вчинені без погодження із позивачем та без врахування її прав та інтересів як користувача спірною земельною ділянкою.

Із зазначеним рішенням позивач не погоджується, вважає його неправомірним та таким, що порушує її законні права та інтереси як землекористувача. Вважає, що ЧМР прийняла оскаржуване рішення без урахування інтересів усіх землекористувачів будинковолодіння.

Посилалась на те, що волевиявлення територіальної громади міста, як власника нерухомого майна, на відведення земельних ділянок та передачу у користування могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства ЧМР при прийнятті спірних рішень та прийняття оспорюваних рішень усупереч наведеним вимогам не може свідчити про наявність волі власника землі на вибуття з комунальної власності землі, а тому їх суть суперечить інтересам територіальної громади, що є додатковою підставою визнати договір оренди землі недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Вважає, що надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_4 здійснено з порушенням вимог ст.ст.20, 21, 120 ЗК України, ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» та ст.15 Закону України «Про оренду землі», ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.19 Конституції України, що є підставою для визнання договору оренди землі недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Щодо укладеного оскаржуваного договору оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року на підставі неправомірного рішення ЧМР, то Чернівецькою міською радою передано в оренду земельну ділянку, яка перебувала у спільному користуванні власників будинковолодіння за адресою АДРЕСА_4 , якою спільно користувались всі співмешканці вказаного будинку, зокрема, позивач.

Чернівецька міська рада могла передати в оренду ОСОБА_4 спірну земельну ділянку для будівництва й обслуговування житлового будинку лише за наявності таких умов: ця ділянка має саме вказане цільове призначення; на день виділення спірна земельна ділянка є вільною і щодо неї не встановлено обмежень можливості її використання.

ОСОБА_5 зазначає, що вона є належним користувачем земельної ділянки, частина якої відповідачем без її згоди була передана третій особі в оренду за рахунок земельної ділянки, що перебувала у спільному користуванні всіх мешканців будинковолодіння АДРЕСА_4 , чим порушено вимоги п.6 ст.118 ЗК України.

Тому, за відсутності згоди землекористувача на вилучення у неї земельної ділянки, здійснення дій щодо передачі їй в оренду є неправомірним, а оскаржуваний пункт рішення ЧМР є незаконним.

Також позивач вказувала на те, що перехід права оренди на земельну ділянку, реєстрація якого відбулась на підставі рішення державного реєстратора, є незаконним, а рішення та запис про право оренди повинні бути скасовані судом, як такі, що суперечать Закону та фактичним обставинам справи.

Просила визнати неправомірним та скасувати п. 6, п.6.1 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року про передачу в оренду земельної ділянки, площею 0,0339 га.

Крім того, просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року та скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0032, площею 0,0339 га №49179512 від 16.10.2019 року на ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 19.10.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.12.2022 року за клопотанням представника відповідача витребувано з ЧКОБТІ матеріали інвентарної справи щодо будинковолодіння АДРЕСА_4 .

19.12.2022 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Чернівецькою міською радою було подано відзив на позов, в якому представник відповідача позов не визнав. Посилався на те, що питання встановлення порядку розпорядження комунальною власністю міста Чернівці, у даному випадку землею, належить до компетенції Чернівецької міської ради та реалізується шляхом прийняття нею актів у формі рішень.

Пунктом 6.1 оскаржуваного рішення ЧМР №394 від 26.01.2012 року припинено дію державного акту на право постійного користування землею №1924 від 26.06.2001 року, виданий ОСОБА_4 , та припинено право користування земельною ділянкою. На підставі ст.92 ЗК України вважає, що твердження ОСОБА_5 про те, що наявність зареєстрованого права власності на майно в житловому будинку породжує правові наслідки у виді виникнення у неї права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, що фактично припиняє право власності територіальної громади на таку земельну ділянку - є помилковим.

Підставою прийняття оскаржуваних п.п.6, 6.1 рішення №394 були документи: дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки, наданий рішенням ЧМР №830 від 15.01.2009 року та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.08.2008 року №5241.

Щодо доводів позивача про те, що під час передання земельної ділянки не було враховано інтереси всіх користувачів та про те, що під час забудови на спільній земельній ділянці не було отримано згоди всіх власників квартир будинку АДРЕСА_4 , зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.03.2008 року визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок літ.Г, який побудовано на земельній ділянці, площею 0,0063 га, що була надана в постійне користування ОСОБА_4 . Отже, у відповідача були всі правові підстави для отримання земельної ділянки в оренду для обслуговування житлового будинку.

Тому, Чернівецька міська рада у даному випадку діяла у межах наданих їй повноважень та з дотриманням норм матеріального права. Вилучення земельної ділянки не відбувалось, а тому вимагати погодження землекористувача не потрібно, адже ОСОБА_4 надано в оренду земельну ділянку для обслуговування житлового будинку літ. «Г».

Вказував на те, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, що земельна ділянка, яка була передана в оренду, є землею, яка знаходиться у користуванні всіх співвласників будинку АДРЕСА_4 , адже відсутній документ, яким встановлюється та підтверджується право користування земельною ділянкою власниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 .

Вважає, що при прийнятті оскаржуваних рішень не порушено прав позивача.

Просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідачем ОСОБА_4 відзиву на позов подано не було.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій викладено доводи, наведені в позовній заяві.

Позивач у судовому засіданні пояснила суду, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 . До 2012 року спірна земельна ділянка належала до будинковолодіння АДРЕСА_4 за вказаною адресою. Письмової згоди на будівництво, що здійснювалось відповідачем вона не надавала. Вважає, що її права оскаржуваними актами порушені, оскільки вона співвласник квартири у будинку АДРЕСА_4 . Правовстановлюючого документа на земельну ділянку за цією адресою у неї немає. Просила позов задовольнити.

Представник позивача позов підтримала та підтвердила, викладені у позовній заяві обставини. Пояснила суду, що державний акт на ім`я ОСОБА_1 на право користування земельною ділянкою, що закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_4 позивач не отримувала. Чернівецька міська рада не приймала окремо рішення щодо закріплення земельної ділянки за будинковолодінням АДРЕСА_4 . Позивач та її мати не підписували акт погодження меж земельної ділянки з відповідачем, а тому вважає, що право ОСОБА_1 є порушеним. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача Чернівецької міської ради позов не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування відповідає вимогам Закону, оскільки ЧМР мала право розпоряджатися землями, що перебувають у віданні територіальної громади. Чернівецька міська рада у власність чи користування ОСОБА_1 земельну ділянку не передавала. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав. Пояснив суду, що у користуванні відповідача перебуває земельна ділянка АДРЕСА_5 . Позивач ОСОБА_1 не має жодного відношення до цієї земельної ділянки. Окрім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності у спорі, на застосуванні якого він наполягає. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин:

Як було встановлено судом, п.6, п.6.1 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року було затверджено проект відведення та надано ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_5 , площею 0,0339 га в оренду на 49 років для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (підстава: дозвіл на складання проекту відведення-рішення міської ради №830 від 15.01.2009 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.08.2008 року №20005241).

Вважати таким, що втратить чинність із моменту державної реєстрації договору оренди землі за адресою АДРЕСА_5 .1 додатку №4 до рішення Виконавчого комітету міської ради від 06.06.2001 року №475/12 «Про надання в користування і передачу у приватну власність земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками та внесення змін у раніше прийняті рішення» в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_4 , площею 0,0063 га в постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та вважати припиненим державний акт на право постійного користування землею №1924 від 26.06.2001 року, виданий ОСОБА_4 (а.с.20-21).

У подальшому, 10.04.2012 року між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_4 було укладено договір оренди землі №7750.

Як вбачається з п.1.1 Договору, на підставі рішення ЧМР №394 від 26.01.2012 року орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_5 . В оренду передається земельна ділянка, загальною площею 0,0339га. Кадастровий номер земельної ділянки №:01:001:0032. Договір укладено строком на 49 років з дією до 10.04.2061 року (п.п.2.1, 2.2, 3.1).

Судом також встановлено, що рішенням Виконавчого комітету ЧМР №475/12 від 06.06.2001 року надано ОСОБА_4 у постійне користування земельну ділянку, площею 0,0063 га, а земельну ділянку, площею 0,0401 га у спільне користування. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_4 .

На підставі зазначеного рішення відповідачу ОСОБА_4 26.06.2001 року було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ЧВ №001689, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №1924 (а.с.36).

07.03.2008 року рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці у справі №2-1265/08 позов ОСОБА_4 було задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок літ.«Г», загальною площею 117, 00 кв.м./105,90 кв.м., житловою площею 24,10 кв.м., що розташований по АДРЕСА_4 (а.с.40).

Позивачу ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.39).

Розглядаючи аргументи сторін та даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного:

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами чинного Земельного кодексу України.

Так, статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Приписами статті 80 ЗК України встановлено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Зокрема, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Отже, судом встановлено, що у спірних правовідносинах відповідач Чернівецька міська рада є суб`єктом права власності на земельну ділянку, стосовно якої виник спір із позивачем.

Таким чином, спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що позивач не погоджується із рішенням ЧМР, яким земельну ділянку №:01:001:0032, що розташована за адресою АДРЕСА_5 , площею 0,0339 га передано в оренду ОСОБА_4 на 49 років для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 цього Кодексу).

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок.

Згідно зі ст. 40 ЗК України, громадяни України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватись безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Частиною 1 та 4 ст. 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

Частиною 1 ст. 123 ЗК України встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до частини 3 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на те, що її права порушені, оскільки відповідачу ОСОБА_4 спірна земельна ділянка була виділена частково за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у користуванні співвласників житлового будинку АДРЕСА_4 . Зазначені дії були вчинені без погодження із ОСОБА_5 та без врахування її прав та інтересів як користувача спірною земельною ділянкою.

Даючи оцінку наведеним аргументам, суд зауважує наступне.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Враховуючи наведене та положення статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо (Постанова ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17).

Як було встановлено судом, позивач звернулась до суду з позовними вимогами, в яких зокрема, просила визнати неправомірним та скасувати п. 6, п.6.1 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року про передачу в оренду земельної ділянки, площею 0,0339 га.

Разом із тим, п.6.1 оскаржуваного рішення ЧМР №394 від 26.01.2012 року було припинено дію п.1 додатку 4 до рішення Виконавчого комітету №475/12 від 06.06.2001 року в частині надання ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_4 , площею 0,0063 га в постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та припинено дію державного акту на право постійного користування землею №1924 від 26.06.2001 року, виданого ОСОБА_4 . Вказані рішення та акт були досліджені судом. З їх змісту вбачається, що вони не стосуються позивача ОСОБА_5 , будь-які права в останньої на підставі цих актів не виникали.

Будь-яких правовстановлюючих документів органу місцевого самоврядування, на підставі яких було передано у користування земельну ділянку (відомостей щодо її розміру та конфігурації) для обслуговування будинковолодіння АДРЕСА_4 , суду надано не було.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позивач із приводу даної позовної вимоги не довела права на позов у матеріально-правому сенсі, оскільки будь-які її права п.6.1 рішення ЧМР №394 від 26.01.2012 року порушені не були.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 про визнання неправомірним та скасування п.6 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року про передачу в оренду земельної ділянки, площею 0,0339 га та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0032, площею 0,0339 га №49179512 від 16.10.2019 року на ОСОБА_4 суд зазначає наступне:

Так, згідно із статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Як зазначалась судом вище та підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07.03.2008 року за відповідачем ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок літ.«Г», загальною площею 117, 00 кв.м./105,90 кв.м., житловою площею 24,10 кв.м., що розташований по АДРЕСА_4 (а.с.40).

Із дослідженого судом кадастрового плану земельної ділянки №:01:001:0032 встановлено, що житловий будинок літ.«Г», загальною площею 117, 00 кв.м./105,90 кв.м., житловою площею 24,10 кв.м., розташований на земельній ділянці, площею 0, 0072 га. Тобто, площа земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, який перебуває у власності відповідача, є більшою 0,0072 га, ніж площа земельної ділянки 0,0063 га, яка перебувала у постійному користуванні ОСОБА_4 на підставі державного акту на право постійного користування землею від 26.06.2001 року. При цьому для обслуговування даного житлового будинку було виділено прибудинкову територію земельну ділянку, площею 0,0243 га. (а.с. 27).

З огляду на це, ОСОБА_4 мала право на набуття права користування на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Земельна ділянка, яка була надана відповідачу в оренду, площею 0,0339 га на підставі оскаржуваних: п.6 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року та договору оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року, є мінімально необхідною для обслуговування житлового будинку літ. «Г», що перебуває у власності ОСОБА_4 , та не перевищує межі визначені ст.121 ЗК України щодо норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку.

Окрім того, суд враховує, що навколо будинковолодіння АДРЕСА_4 , також наявна мінімально необхідна земельна ділянка для його обслуговування.

Зокрема, протягом багатьох років мешканцями будинку АДРЕСА_4 використовувався окремий вхід до будинку.

При цьому, доводи представника позивача, щодо неможливості користуватися воротами за вказаною адресою суд відхиляє, оскільки вони були облаштовані відповідачем після будівництва будинку, на який ОСОБА_4 набула право власності.

Будь-яких доказів на спростування зазначених обставин ОСОБА_5 суду не надала.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позов ОСОБА_3 необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_4 , третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Чернівецької міської ради державний реєстратор Гайдей Тетяна Анатоліївна про визнання неправомірним і скасування п.п.6, 6.1 рішення Чернівецької міської ради №394 від 26.01.2012 року, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №7750 від 10.04.2012 року, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки від 16.10.2019 року відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 17.03.2023 року.

Суддя: Одовічен Я.В.