Справа № 129/2307/22
Провадження № 22-ц/801/425/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 рокуСправа № 129/2307/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Швидкого О.В., дата складення повного тексту невідома,
встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 жовтня 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб виконкомом Мітлинецької сільської ради Гайсинського району, актовий запис № 4. В даному шлюбі в них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із позивачем.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року шлюб із відповідачем ОСОБА_2 розірвано.

Позивач зазначає, що відповідач добровільно не виконує свій батьківський обов`язок по утриманню своїх неповнолітніх дітей, хоча регулярно отримує дохід, оскільки проходить військову службу, чим порушує їх право на отримання належного матеріального забезпечення (утримання).

Враховуючи зазначені обставини, позивач просила щомісячно стягувати із відповідача на її користь для утримання спільних дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі по частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2022 року, з урахуванням ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2022 року вирішено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в розмірі по 1/5 частині всіх видів його доходів, на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 вересня 2022 року і до повноліття дітей.

Обґрунтовуючи мотиви прийнятого рішення місцевий суд взяв до уваги те, що наявність у відповідача на утриманні непрацездатної дружини не звільняють його від належного виконання батьківських обов`язків по утриманні неповнолітніх дітей. При цьому суд зауважив, що такий розмір стягуваних аліментів не суперечить чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача, неповнолітніх дітей та є достатніми для забезпечення їх гармонійного розвитку.

Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з таким рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким стягнути із нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше чим 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника судом першої інстанції при постановлені рішення не було враховано його матеріальне становище, чим порушено вимоги ст.182 СК України. Також не враховано наявність на його утриманні непрацездатної дружини ОСОБА_5 , яка є інвалідом ІІІ групи (з дитинства), стан його здоров`я. Окрім сплати аліментів на утримання дітей йому необхідно мати кошти на оплату комунальних послуг, продуктів харчування, проїзду, ліків та особисті потреби.

Крім того, на переконання заявника існують нові обставини, які необхідно дослідити згідно ст. 356 ЦПК України, а саме стан його здоров`я. Так, згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 , в період з 04 листопада 2022 року по 14 листопада 2022 року та з 14 грудня 2022 року він знаходився на лікуванні у стаціонарному КНП «Гайсинська ЦРЛ» Гайсинської МР. Дане перебування на стаціонарному лікуванні передувало винесенню оскаржуваного рішення Гайсинським районним судом Вінницької області 28 листопада 2022 року, проте в період з 14 грудня 2022 року по теперішній час йому повідомили про наслідки перенесеного ЧМТ посттравматична енцефалопатія у вигляді посттравматичних кістозногліозних змін в правій лобній та скроневій частині цефалічний та вестибулоатаксичний синдром. Таким чином, відповідач просить врахувати неподання даних доказів з поважних причин і дослідити їх, врахувати при винесені рішення.

30 січня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мельник А.М. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи свої вимоги тим, що рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених обставинам справи та його постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судове рішення суду першої інстанції не відповідає таким вимогам.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 14 жовтня 2005 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.4).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).
Відповідно до довідки відділу «Центру надання адміністративних послуг та державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради № 04-02/2128 від 07 вересня 2020 року, діти ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживають разом з ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 (а.с.8).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_4 №1385 від 12 листопада 2022 року ОСОБА_2 дійсно працює у військовій частині НОМЕР_4 , займає посаду військовослужбовця та отримує грошове забезпечення (а.с.36).
Відповідно до виписки № 7347/822 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_2 знаходився на лікуванні у стаціонарі КНП «Гайсинська ЦРЛ» Гайсинської МР та має діагноз наслідки перенесеного ЧМТ посттравматична енцефалопатія у вигляді посттравматичних кістозногліозних змін в правій лобній та скроневій частині цефалічний та вестибулоатаксичний синдром (а.с.56).

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 №6227/720 від 14 листопада 2022 року, в період з 04 листопада 2022 року по 14 листопада 2022 року відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в Гайсинській ЦРЛ з діагнозом гіпертонічна хвороба І ст. ІІ ризик ІІ кризовий перебіг, вестибуло-атактичний синдром (а.с. 57).

Водночас, вирішуючи питання дослідження та прийняття вищезазначеного доказу, суд апеляційної інстанції враховує наступне.
Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що вона розглядалася у спрощеному провадженні у відсутність сторін.
Відповідно до частин 3, 4, 5 статті 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Відповідачем ОСОБА_2 до прийняття рішення Гайсинським районним судом Вінницької області 28 листопада 2022 року не заявлялось клопотання про долучення зазначеної виписки № 6227/720 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та не надано доказів неможливості подання її до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим апеляційним судом вищевказана виписка не досліджується, оскільки вона подана після закінчення процесуальних строків.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що розмір по 1/5 частині всіх видів доходів ОСОБА_2 на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не суперечить чинному законодавству, інтересам позивача, відповідача, неповнолітніх дітей та є достатніми для забезпечення їх гармонійного розвитку.

Однак з таким висновком колегія суддів не погоджується.
Статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У частині 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.
Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Нормами ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Положеннями ст. 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.
Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яке буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року, справа № 6-1798цс16 та від 22 лютого 2017 року у справі №756/14962/15).
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в розмірі по 1/5 частині всіх видів доходів ОСОБА_2 , на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не врахувавши при цьому вимоги ч. 2 ст. 183 СК України, а саме якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд має визначати єдину частку від заробітку (доходу), чим допустив неправильне застосування норм матеріального права.
В зв`язку з викладеним суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, здійснює проведення обрахунків на підставі наданих сторонами доказів, згідно наданих відомостей щодо доходів відповідача, співмірності заявлених позовних вимог, можливістю та спроможністю відповідача здійснювати витрати на утримання неповнолітніх дітей у виді сплати аліментів, не порушуючи при цьому його законних прав та інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 є особою працездатного віку, який офіційно працює у військовій частині НОМЕР_4 , займає посаду військовослужбовця та отримує грошове забезпечення. Крім неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач має непрацездатну дружина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є інвалідом ІІІ групи (з дитинства).
За таких обставин, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у тому числі й щодо їх утримання, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства і вимог закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, встановивши вказані обставини, зокрема те, що діти сторін у справі проживають разом із позивачкою і перебувають на її утриманні, беручи до уваги матеріальне становище і стан здоров`я відповідача та його сімейний стан, відсутність в матеріалах справи даних про належну участь відповідача в утриманні дітей сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що справедливими, розумними та достатніми, з урахуванням ч. 2 ст. 183 СК України, є аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на обох дітей, але на кожну дитину не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду з 16 вересня 2022 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційні скарзі доводи є суттєвими, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення місцевого суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, відтак з держави слід компенсувати на користь відповідача ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1984,80 гривень.
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Подаючи апеляційну скаргу відповідач просив вирішити питання з судовими витратами, зокрема, про стягнення з позивача ОСОБА_1 на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу, які відповідно до наданої квитанції становлять 4000 грн.
Так, на підтвердження понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції, зокрема на професійну правничу допомогу, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Доля О.А. подала договір про надання правової допомоги від 20 грудня 2022 року, укладений між нею та ОСОБА_2 (а.с. 54), квитанцію № 1 на суму 4 000 грн. (а.с.53), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН № 0000043 (а.с.55).
Позивачем не надано суду заперечень з цього приводу.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач під час розгляду справи користувався правничою допомогою адвоката Долі О.А. на підставі ордеру серії АВ № 1056035 від 28 грудня 2022 року. Відповідно до договору про надання правової допомоги від 20 грудня 2022 року Адвокат Доля О.А. з однієї сторони і ОСОБА_2 з іншої уклали цей договір про надання правничої допомоги, предметом якого в п.1.1. зазначено про зобов`язання адвоката надати правову допомогу з оформлення, складення та подачі Апеляційної скарги на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області у вказаній справі. При цьому в п. 3.2. Договору вказано на затрачений час на надання наступної правової допомоги: - консультація, узгодження правової позиції 40 хв.; - підготовка, складання, подача скарги 4 год., відповідно до якого сума гонорару складає 4000,00 грн.

Вказані суми були оплачені відповідачем, що підтверджується квитанцією № 1 від 20 грудня 2022 року на 4000 грн.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат, відповідачем на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду, взявши до уваги надані стороною докази надання такої допомоги, дійшов висновку про те, що визначений стороною відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4000,00 грн., є завищеним. Витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку з наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.

Враховуючи складність справи, необхідність надання відповідачу ОСОБА_2 адвокатом Долею О.А. послуг під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, взявши до уваги надану професійну правничу допомогу (консультація, узгодження правової позиції, оформлення, складання, подача апеляційної скарги), колегія суддів дійшла висновку, що співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу у вказаній справі, надання якої доведено відповідними доказами є 2000 грн.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на обох дітей, але на кожну дитину не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду з 16 вересня 2022 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1984,80 гривень.
Стягнути із позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 2000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета