ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/4021/21 Номер провадження 22-ц/814/756/23Головуючий у 1-й інстанції Довготько Т.М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю:представника позивача Саламахи В.Р.

при секретарі Бродській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава апеляційну скаргу адвоката Саламахи Віталія Руслановича представника ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року в складі судді Довготько Т.М по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання дійсним договору довічного утримання (догляду) визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вищевказаним позовом, у якому прохала визнати дійсним договір довічного утримання (догляду) між нею та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що 03 квітня 2020 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого ОСОБА_2 передає у її власність квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що вищевказаний договір укладений ними у простій письмовій формі та нотаріально не був посвідчений, так як було погоджено нотаріально посвідчити договір після оформлення всіх необхідних документів, а саме технічного паспорту на квартиру, отримання довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів, довідки з єдиної бази даних звітів про оцінку, довідки про відповідність характеристикам.

Вказувала, що пунктом 7 договору довічного утримання від 03 квітня 2020 року передбачено, що сторони зобов`язалися нотаріально посвідчити даний договір строком до 31 грудня 2020 року.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, а тому не з`явилася до нотаріуса та договір нотаріально посвідчено не було.

Посилалась на виконання всіх істотних умов договору довічного утримання, зокрема на те, що вона сумлінно виконувала зобов`язання за цим договором, піклувалася за ОСОБА_2 та доглядала її.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 , адвокат Саламаха В.Р., прохав рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким визнати дійсним договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Судові витрати стягнути з відповідача.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що законом передбачено можливість визнання дійсним договору, який не було нотаріально посвідчено внаслідок ухилення однієї сторони від вчинення відповідної дії.

Вказує, що укладення договору довічного утримання підтверджено показами свідків.

Зазначає, що ОСОБА_1 виконала умови договору довічного утримання, відтак має право на спірне майно.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц

В судовому засіданні ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи до суду не з`явився.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги без участі відповідача.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що 03.04.2020 року у простій письмовій формі укладено договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , в свою чергу остання зобов`язувалася забезпечувати її утриманням та доглядом довічно на умовах, встановлених договором, зокрема: харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами; наданням медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників; здійснювати оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в квартирі відчужувача; надавати побутові послуги лагодження одягу та взуття; надавати перукарські послуги; прибирати квартиру один раз на тиждень; прати та прасувати білизну один раз на 10 днів; виконувати різні ремонтні роботи; оплачувати витрати на придбання лікарських засобів; здійснювати забезпечення необхідної медичної допомоги; щотижнево забезпечувати продуктами харчування; організовувати щоденне триразове харчування та ін.; надавати іншу допомогу; вчиняти всі необхідні дії щодо забезпечення відчужувача всіма засобами; предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.

Згідно п. 7 договору довічного утримання від 03.04.2020 року передбачено, що сторони зобов`язалися нотаріально посвідчити даний договір строком до 31.12.2020 року.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1998 року, видане Харківським міським центром приватизації державного фонду, реєстраційний №5А-98-115035, кватира № № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_2 належать на праві власності ОСОБА_2 . З копії довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів від 30.04.2020 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстрована.

Позивачем на підтвердження виконання договору довічного утримання надано копії квитанції про сплату комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 датовані 10.02.2021року.

Відповідно до повідомлення КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладеної медичної допомоги ім.проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради від 25.08.2021року, ОСОБА_2 , перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні палітравми з 17.09.2020 (08.50). Померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (11.10). Тіло було направлено до відділення №1 відділу судово-медичної експертизи трупів КЗОЗ Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи.

Як вбачається з повідомлення Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові СМУ МЮ (м. Харків) від 26.08.2021року, проведеною перевіркою по архіву відділу актового запису про смерть, складеного на ОСОБА_2 не виявлено.

У судовому засіданні першої інстнації допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили, що ОСОБА_2 була самотньою жінкою, за своїм віком та станом здоров`я потребувала стороннього догляду та допомоги, а ОСОБА_1 , яка проживала по сусідству, здійснювала постійний догляд за нею на протязі приблизно 4-6 років, купувала продукти харчування, ліки, сплачувала комунальні послуги за свій рахунок, готувала їй, прибирала, прала, супроводжувала до лікарні, натомість ОСОБА_2 мала намір залишити їй свою квартиру, про що повідомляла при розмові з ними.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що відсутність необхідних документів на квартиру, у зв`язку з чим договір довічного утримання не було нотаріально завірено, не може бути підставою для застосування ч.2 ст. 220 ЦК України.

Окрім того місцевий суд вказав, що документи на квартири були виготовлені у квітні 2020 року, в той час як ОСОБА_2 померла у вересні 2020 року.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334цього Кодексу ( ст. 748 ЦК України).

Стаття 334 ЦК визначає момент набуття права власності за договором. Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Отже, законом передбачено можливість у судовому порядку визнати дійсним договір, який не було нотаріально посвідчено внаслідок ухилення однієї сторони від вчинення відповідної дії.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що спірний договір не було посвідчено через відсутність необхідних документів, що в свою чергу, не є підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Окрім того місцевий суд вірно встановив, що документи на квартиру АДРЕСА_1 були виготовлені у квітні 2020 року в той час як ОСОБА_2 померла у вересні 2020 року, що свідчить про небажання останньої нотаріально посвідчувати договір довічного утримання.

Також місцевий суд вірно вказав, що предметом спірного договору є нерухомість.

Відповідно до частини 1 статті 181, частини 1, 2 статті 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Отже, законом не передбачено можливості визнання дійсним у судовому порядку правочину, який підлягає державній реєстрації, але не зареєстрований.

Таким чином, неможливість сторони нотаріально посвідчувати договір через смерть відчужувача, не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією з даної категорії справ, а саме щодо можливості визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, яка викладена у постанові Верховного Суду України №6-162цс12 від 30 січня 2013 року, згідно із якою норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання дійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_8 піклувалася про ОСОБА_2 та виконувала усі вимоги договору довічного утримання, вона має право на спірну квартиру не заслуговують на увагу, оскільки догляд за ОСОБА_2 не породжує у позивача права власності на спірну квартиру.

Оскільки договір довічного утримання не посвідчено нотаріально він є неукладеним, а тому не створює прав та обов`язків для сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що показами свідків підтверджено укладення договору довічного утримання не беруться до уваги, оскільки покази свідків не можуть бути єдиною підставою для визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності.

Посилання на те, що договір довічного утримання не був нотаріально посвідчний, оскільки не було відповідних документів на квартиру не беруться до уваги, оскільки документи на квартиру були виготовлені ще у квітіні 2020 року в той час, як ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про небажання останньої нотаріально посвідчувати договір довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Саламахи Віталія Руслановича представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук