Номер провадження: 22-ц/813/651/23
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кешкентія Дениса Володимировича, на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 20 травня 2020 року, постановленої під головуванням судді Мирончук Н.В., про забезпечення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною, про виділ частки спільного майна подружжя в натурі, припинення права власності та переведення прав власника на частку у житловому будинку,

встановив:

19.11.2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною, про виділ частки спільного майна подружжя в натурі, припинення права власності та переведення прав власника на частку у житловому будинку (а.с.1-8).

19.05.2020 року до суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 - адвоката Попроцького Д.М. про забезпечення позову, шляхом накладення арешту відповідачкою ОСОБА_5 , будь-ким з її представників від її імені 91/100 частки домоволодіння загальною площею 370,9 кв.м. та житловою площею 223,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна:01 (а.с.52-53).

Заява була обґрунтована тим, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.03.2009 року по справі № 2-6473/2007 р. та додаткове рішення від 04.03.2009 року по справі №2-6473/2007 були сфальсифіковані, оскільки ніколи не приймались, а тому ОСОБА_1 не мала права власності на 91/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Також представник позивача, посилаючись на інформаційну довідку № 209224271 від 18.05.2020 року, з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належить 91/100 частки домоволодіння загальною площею 370,9 кв. м. та житловою площею 223,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, представник позивача вказував, що ОСОБА_5 є формальною власницею 91/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 і тому наразі активно намагається знайти покупця на це майно з метою його продажу.

Враховуючи викладене, представник позивача вважав, що невжиття заходів забезпечення позову, вказаних в ст. 150 ЦПК України, може істотно порушити права позивача, оскільки майно, на яке претендує він у своїх позовних вимогах, може вибути із власності відповідачки ОСОБА_5 , що унеможливить, у разі задоволення позову, виконання в подальшому рішення суду, а тому просив заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову було задоволено (а.с.61-63).

Накладено арешт на 91/100 частки домоволодіння загальною площею 370,9 кв.м., житловою площею 223,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

08.09.2020 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кешкентій Д.В. надав суду заяву про скасування арешту (а.с.66-70).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року вищевказану заяву представника відповідача про скасування забезпечення позову було залишено без задоволення (а.с.126-127).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , в особі її представника адвоката Кешкентія Д.В. ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с.131-136).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.237-239), в тому числі ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 (а.с.238), і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 через представника ОСОБА_7 (а.с.239).

Стосовно повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з постанови слідчої групи слідчих Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області Чорної А.О. від 22.10.2020 року, підозрюваний у скоєнні кримінального правопорушення ч.3 ст.190 Кримінального кодексу України - ОСОБА_4 за місцем реєстрації не перебуває, місце проживання останнього невідоме.

Крім того, як вбачається зі змісту постанови, в ході проведення оперативно-розшукових та слідчих дій, спрямованих на встановлення місцезнаходження підозрюваного, стало відомо, що ОСОБА_4 на теперішній час приховується за межами держави, а саме на території Російcької Федерації, що свідчить про перебування особи за кордоном.

На підставі вищевикладеного, вищевказаною постановою слідчої групи слідчих Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області Чорної А.О. від 22.10.2022 року, ОСОБА_4 було оголошено в міжнародний розшук (а.с.193-194).

Стосовно повідомлення ОСОБА_5 , слід зазначити, що з відповіді наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, вбачається, що ОСОБА_5 з 15.08.2005 року зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с.240-241). Така ж адреса зазначена і апеляційній скарзі (а.с.131), куди їй неодноразово направлялись судові повістки з повідомленням про час, дату, та місце проведення судового засідання (а.с.148, 158, 161, 181, 185, 202, 207, 212, 218, 228, 237, 242), однак в останній раз конверт повернуся на адресу Одеського апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.243-245).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 22.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 06.03.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше двох років (а.с.146-147), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Також необхідно зазначити, що 22.02.2023 року адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 адвоката Попроцького Д.М. про відкладення судового засідання, як вмотивоване хворобою представника ОСОБА_2 адвоката Попроцького Д.М., однак будь-яких доказів в підтвердження даного факту апеляційному суду надано не було (а.с.246-247).

У зв`язку з вищевикладеним в сукупності, а також враховуючи, що жодна із сторін не заявила клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції за межами приміщення суду, як то передбачено ст. 212 ЦПК України, колегія суддів вирішила слухати дану справу у відсутність учасників справи, та відмовити в задоволенні клопотання адвоката Попроцького Д.М. про відкладення судового засідання.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем вид заходів забезпечення позову, передбачений нормами чинного законодавства, є доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими вимогами.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 19.11.2017 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування № 683 недійсним, повернути у власність ОСОБА_1 1/2 частину збудованого але не прийнятого в експлуатацію домоволодіння загальною площею 138,8 кв.м. та житловою площею 70,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 як спільну часткову власність з чоловіком ОСОБА_4 , про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаного спільного майна подружжя та переведення прав і обов`язків ОСОБА_4 в рівних частках на позивачів: ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_3 на 1/2 частину збудованого але не прийнятого в експлуатацію домоволодіння загальною площею 138,8 кв.м. та житловою площею 70,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 в розмірі 314 886,24 грн. та в розмірі 307 103,16 грн. та визнати за ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_8 право власності на 37/100 частин збудованого але не прийнятого в експлуатацію домоволодіння загальною площею 69,4 кв.м. та житловою площею 35,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 234 214,44 грн., в рівних частках кожному (а.с.1-8).

Таким чином, предметом даного позову є частина нерухомого майна (домоволодіння), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

У постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі №756/2609/20 (провадження № 61-11479св20) зазначено, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві про забезпечення позову позивач просив суд в порядку п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України накласти арешт на майно, що належить відповідачам і знаходиться у них, однак право власності на яке оскаржується позивачем. Враховуючи, що, оскільки, на думку представника заявника, оспорюване домоволодіння може вибути із власності відповідачів, що унеможливить виконання рішення суду про визнання угоди недійсною, про виділ частки спільного майна подружжя в натурі, припинення права власності та переведення прав власника на частку у житловому будинку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заявлений позивачем вид заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно передбачений нормами чинного законодавства, та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної справи. Таке забезпечення позову, враховуючи його предмет та ціну позову, можна вважати співмірним із заявленими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Необхідність обрання саме даного виду забезпечення позову є обґрунтованою, так як відсутність вказаних заборон може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення, оскільки відповідачі мають можливість для відчуження спірного майна, існує реальна можливість для відповідачів відчужити майно третім особам, що суттєво ускладнить виконання можливого рішення суду.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвала прийнята у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кешкентія Дениса Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20 травня 2020 року про забезпечення позову залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра