Постанова

Іменем України

07 березня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2626/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року

у цивільній справі №754/14375/18 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом заступника керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою, витребування майна та скасування державної реєстрації

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В. (далі - приватний нотаріус Онопченко О. В.), про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, скасування державної реєстрації.

Позов обґрунтований тим, що Київська місцева прокуратура №3 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000144 за частиною четвертою статті 190 КК України встановила факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Спадкову справу щодо майна колишнього власника квартири ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 заведено на підставі неіснуючих документів, і залишена після його смерті спадщина у вигляді спірної квартири має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади м. Києва.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2016 року №1514, укладеного начебто з ОСОБА_4 . Водночас спірна квартира не могла бути відчужена 02 лютого 2012 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а реєстрація права власності за ОСОБА_4 на підставі спірного договору купівлі-продажу проведена 24 грудня 2016 року, після смерті ОСОБА_3 .

За вказаних обставин, позивач просив позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 02.02.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати відумерлою спадщину у виді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 ; витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно (індексний номер: 33152546 від 24.12.2016), відповідно до якого внесено запис про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідачка, діючи через свого представника Гарницького П. П. , подала відзив на позовну заяву.

Відзив обґрунтований тим, що у прокурора відсутні повноваження на подання позовної заяви від імені та в інтересах Київської міської ради.

Також зазначено про те, що в позовній заяві позивач не вказав яким саме чином порушені його права відповідачем, зважаючи на те, що останній добросовісно набув у власність спірну квартиру. А вимоги про визнання спадщини відумерлою повинні розглядатися судом в порядку окремого провадження.

Крім того, в обґрунтування заперечень проти позову зазначено про те, що позов є безпідставним, пред`явлений до неналежного відповідача та взаглі відсутній предмет спору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 02.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. та зареєстрований в реєстрі за №1527.

Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 відумерлою.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 366.

Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору в сумі 23 026 грн 24 коп.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської місцевої прокуратури судовий збір в сумі 3 842 грн 00 коп.

Не погоджуючись з вказаними рішенням та додатковим рішенням суду, адвокат Гарницький П. П., діючи від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Як на підставу скасування рішення суду представник відповідача посилався на те, що суд порушив норми процесуального права та не повідомив відповідача про розгляд справи. Зауважив, що у всіх своїх заявах відповідач та її представник вказували адресу для листування, на яку суд не надсилав жодного повідомлення, що позбавило позивача права на доступ до правосуддя.

Зазначав, що у даних правовідносинах у прокурора відсутні підстави для здійснення представництва інтересів держави, що підтверджується правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06.07.2021 у справі №911/2169/20.

Вважав, що орган державної влади, у разі якщо його право якого порушено, самостійно мав право звернутися з даним позовом до суду.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд помилково розглянув справу в порядку позовного провадження, оскільки вимоги про визнання спадщини відумерлою підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2022 та додаткове рішення від 27.09.2022, ухваливши нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, прокурор подав відзив. В обґрунтування відзиву зазначив, що в матеріалах справи наявні належні докази повідомлення відповідача про розгляд справи, а тому є безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та обмеження відповідача права доступу до суду.

Зазначив, що є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недоведеності прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в особі КМР та доводи про те, що прокурор не дотримався порядку, визначеного ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Зокрема, вказав на те, що Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі №911/620/17 дійшов висновку про те, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються.

Прокурор звернув увагу, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що спірна квартира, право на яку відповідно до закону належить територіальній громаді міста Києва, незаконно заволоділи фізичні особи, що позбавляє КМР ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись цим нерухомим майном в інтересах громадян, чим завдається шкода державі, оскільки КМР, її виконавчі органи відповідного захисту не здійснюють. Дані обставини свідчать про наявність "порушень інтересів держави" у розумінні ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", що згідно зі ст. 131-1 Конституції України є виключним випадком представництва окружною прокуратурою інтересів держави.

Крім цього, прокурор зауважив, що оцінку обґрунтованості та правомірності звернення прокурора до суду з даним позовом у цій справі надано Верховним Судом в постанові від 16.12.2020, якою скасовано ухвалу суду від 20.05.2019 про залишення позову без розгляду з тих підстав, що позов подано не уповноваженою особою в інтересах держави.

Також, в обґрунтування заперечень проти позову прокурор зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідив в сукупності всі докази, врахував викладені у відзиві відповідача доводи, у зв`язку з чим і дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 - Гарницький В. В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.

Прокурор Київської місцевої прокуратури - Чумаченко А. А. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - без змін.

Позивач - Київська міська рада, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Треті особи, належним чином повідомлені про день час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника Гарницького П. П. та прокурора Чумаченка А. А., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, представник відповідачки Гарницький П. П. посилався на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме без належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

За приписами статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Таким чином, про належне повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи у даному випадку може свідчити лише розписка.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2018 відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи (том 1, а. с. 83-84). Судові засідання у справі призначалися неодноразово.

З матеріалів справи також вбачається, що судом за адресою відповідачки, зазначеною у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 , надсилалися судові повістки відповідачу про виклик в судове засідання.

Так, судова повістка на 23.01.2019 повернулася на адресу суду без вручення ОСОБА_1 з відміткою поштового відділення "за закінчення терміну зберігання" (том 1, а. с. 111-112).

Судові повістка на 14.03.2019 отримана ОСОБА_1 18.012.2019 (том 1, а. с. 120).

14.03.2019 представник ОСОБА_1 , - Гарницький П. П. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, окрім іншого, просив всі виклики та судові повістки надсилати на його адресу : АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 134-136).

Матеріалами справи також підтверджується, що представники відповідачки були присутніми в судових засіданнях 14.03.2019 та 20.05.2019 (том 1, а. с. 144-145, 200-202). В судовому засіданні 20.05.2019 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, яка постановою Київського апеляційного суду від 14.08.2019 залишена без змін, позов прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради залишено без розгляду (том 1, а. с. 207-210).

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року ухвалу суду першої інстанції від 20.05.2019 та постанову апеляційного суду від 14.08.2019 скасовано та передано справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (том 2, а. с. 77-81).

Після надходження справи з касаційної інстанції ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2021 прийнято до провадження та визначено розглядати в загальному позовному провадженні з викликом учасників справи (том 2, а. с. 86-87). Підготовче судове засідання призначено на 27.04.2021.

Як вже вказувалося вище, судом за адресою відповідачки, зазначеною у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 , надсилалися судові повістки відповідачу про виклик в судове засідання.

Разом з тим, після повернення справи з касаційної інстанції, матеріали справи не містять доказів про отримання відповідачем судових повісток про день, час та місце розгляду справи, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження належного повідомлення відповідача.

Так, в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 судової повстки, зокрема відсутнє зворотне поштове повідомлення з відміткою про отримання відповідачкою повістки або зворотне поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду без вручення з відміткою поштового відділення про причини не вручення.

27 квітня 2021 року судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Розгляд справи призначено на 06.07.2021 (том 2, а. с. 110).

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 судової повістки на 06.07.2021 чи доказів не отримання із зазначенням причин не отримання. Судове засідання відкладено на 05.10.2021 (том 2, а. с. 118-119).

Судова повістка на 05.10.2021 повернулася на адресу суду без вручення ОСОБА_1 (том 2, а. с. 125).

05 жовтня 2021 року Деснянським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання на 16 листопада 2021 року (том 2, а. с. 127-128).

16 листопада 2021 року розгляд справи не відбувся, про що складено довідку (том 2, а. с. 134). Судове засідання призначено на 24.01.2022, а в подальшому було відкладено на 01.03.2022 9том 2, а. с. 142-143).

Судові повістки на 24.01.2022 та на 01.03.2022 повернулися на адресу суду без вручення ОСОБА_1 з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання" (том 2, а. с. 149, 160).

Судове засідання відкладено на 18.04.2022 та в подальшому на 07.06.2022, в якому й ухвалено оскаржуване рішення. Однак, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 на судові засідання 18.04.2022 та 07.06.2022.

За приписами п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Як вже вказувалося вище, представник відповідачки Гарницький П. П. 14 березня 2019 року подав відзив на позовну заяву, в якому просив надсилати всі виклики та судові повістки на його адресу: АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 134-136).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції після повернення справи з касаційної інстанції жодного разу не надіслав судової повістки на адресу представника відповідачки, за якою останній просив здійснювати з ним, як представником ОСОБА_1 , листування у даній справі.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищезазначеного до уваги не взяв, розглянув справу за відсутності відповідача, щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час і місце засідання суду; суд розгляд справи не відклав, причини неявки відповідача в судове засідання не з`ясував.

Наведені вище обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурор у жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, посилаючись на те, що незаконне вибуття поза волею власника квартири АДРЕСА_1 порушує майнові інтереси держави в особі Київської міської ради, яка у цьому випадку незаконно позбавлена можливості розпоряджатися та здійснювати державний контроль за використанням вказаного об`єкта нерухомості.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідачка посилалася на те, що у прокурора відсутні повноваження для здійснення представництва інтересів держави у даних правовідносинах.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року позовну заяву прокурора подану в інтересах держави в особі КМР залишено без розгляду з тих підстав, що у прокурора відсутні повноваження на звернення до суду з даним позовом.

Постановою Верховного Суду від 16.12.2020 вищевказана ухвала скасована та справа передана до суду першої інстанції для продовження розгляду, про що вже вказувалося вище.

В постанові від 16.12.2020 касаційний суд, скасовуючи ухвалу від 20.05.2019 та постанову апеляційного суду від 14.08.2019, яку залишено без змін ухвалу суду першої інстанції, зазначив, що прокурор звернувся до суду із позовом на захист інтересів територіальної громади як власника спірного майна, щодо якого орган місцевого самоврядування не вжив заходів для повернення у власність територіальної громади, і на виконання частини третьої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви та додаткових поясненнях прокурор обґрунтував наявність інтересу держави у витребуванні майна.

Отже, касаційний суд, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без розгляду, надав правову оцінку щодо наявності у прокурора повноважень звертатись до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу судової колегії доводи апеляційної про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в даному спорі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 лютого 2012 року, визнання спадщини у вигляді цієї квартири відумерлою, витребування квартири з володіння особи, у власності якої вона перебуває на сьогодні, ОСОБА_1 , та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру за ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, прокурор на обґрунтування доводів позовної заяви надав письмові докази, з яких вбачається наступне.

Квартира АДРЕСА_1 на підставі розпорядження органу приватизації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 05.02.2007 №536 була приватизована ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в рівних долях.

Згідно листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.10.2017 №062/14-13084 (И-2017), первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена за ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в рівних долях та частина квартири зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.02.2007. Від ОСОБА_7 право власності на частину квартири перейшло та зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 19.04.2011.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, про що складено актовий запис про смерть від 06.12.2016 за №18651. Причину смерті ОСОБА_3 не встановлено через гнильні зміни трупа.

Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина у вигляді спірної квартири.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 27.02.2018, заповіти від імені ОСОБА_3 не посвідчувалися.

Водночас, згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15.01.2018, приватним нотаріусом КМНО Онопченко О. В. 28.12.2016 заведено спадкову справу №16/2015 щодо майна ОСОБА_3 .

Вказана спадкова справа заведена на підставі заяви ОСОБА_2 , яка вказала, що є племінницею померлого та надала свідоцтво про смерть ОСОБА_3 від 21.12.2016 серії НОМЕР_1 та довідку про причину смерті №106/о (№2508/2) від 06.12.2016, щодо померлого ОСОБА_3 , згідно якої причина смерті - цироз печінки з кровотечею.

В той же час, відповідно до листа відділу ДРАЦСу Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві від 23.04.2018 №1336/03-01-44, актовий запис про смерть ОСОБА_3 від 06.12.2016 за №18651 складений на підставі лікарського свідоцтва про смерть №2610/2 від 28.11.2016, виданого КМКБ СМЕ співробітником бюро. При реєстрації смерті свідоцтво про смерть не видавалось.

Як вбачається з листа КМ КБ СМЕ від 11.05.2018 №01/835, причина смерті ОСОБА_3 не встановлена через гнильні зміни трупа. Труп ОСОБА_3 поховано 22.12.2016 за державний кошт. Довідку про причини смерті родичі не отримували.

Відповідно до інформації Святошинського районного у м. Києві відділу РАЦСу, актових записів щодо родинних та інших відносин громадян з померлим ОСОБА_3 , окрім шлюбу із ОСОБА_7 , не виявлено.

Приватний нотаріус КМНО Онопченко О. В. листом від 05.07.2018 №43/01-16 повідомила органи прокуратури про те, що ОСОБА_2 не подавала будь-яких документів та заяву для видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що ОСОБА_2 подала для заведення спадкової справи неіснуючі документи, у видачі їй свідоцтва про право на спадщину буде відмовлено.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2016 спірна квартира була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 лютого 2012 року приватним нотаріусом КМНО Курковською Я. Л. за №1527. Реєстрація на підставі вказаного договору була проведена 24.12.2016 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О.

З вказаного договору вбачається, що ОСОБА_3 02.12.2012 продав ОСОБА_4 спірну квартиру.

В той же час, відповідно до листа Перечинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області від 03.02.2018 №1260-14.8.23 надано копію актового запису від 09.03.2003 №22, складеного Перечинським районним відділом ДРАЦСу ГТУЮ у Закарпатській області, про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 27.11.2017 №2853/01-21, на підставі наказу ГТУЮ у м. Києві №2092 від 11.09.2012 було проведено вилучення справ (документів) ПН КМНО Курковської Я. Л. Під час вилучення був складений перелік справ (документів), в яких вказано про вилучення договорів за січень 2012 року. За лютий 2012 року будь-які договори взагалі не зазначені ні у вигляді формованих справ, ні серед переліку розсипу документів.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.08.2018, спірна квартира на даний час зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1514 від 24.12.2016, укладеного з ОСОБА_4 , від імені якого діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом КМНО Бригідою В. О.

Для укладення вказаного правочину була надана довідка КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва від 05.12.2016 №731/27, в якій зазначено, що ОСОБА_4 дійсно проживає у квартирі АДРЕСА_1 та є власником особового рахунку на цю житлову площу.

Проте, згідно повідомлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 09.01.2018 №46-70, довідка по формі №3 за №731/27 від 05.12.2016 на квартиру АДРЕСА_1 ні КП «Керуюча компанія», ні ЖЕД-301-320 не видавалася.

Більше того, з вищевказаного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.08.2018 вбачається, що реєстрація права власності як за ОСОБА_4 , та в подальшому за ОСОБА_1 , відбулася в один і той же день 24.12.2016, а саме в межах однієї години.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 1 статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Пунктом 6 частини 1 статті 248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Як вже зазначалося вище, ОСОБА_4 , який вказаний покупцем спірної квартири відповідно до договору від 02.02.2012 та продавцем квартири відповідно до договору від 24.12.2016, помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, на момент укладення першого договору купівлі-продажу цивільна правоздатність ОСОБА_4 припинена, у зв'язку з його смертю.

Таким чином, сукупний аналіз наведених положень закону та вказаних обставин свідчить про те, що особи, які укладали оспорюваний правочин від 02.02.2012 від імені ОСОБА_4 , взагалі не мали прав та повноважень на його укладання. Відтак, і в подальшому ОСОБА_8 , який нібито діяв від імені ОСОБА_4 , не мав повноважень на укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.02.2012, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Щодо позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, то колегія суддів також вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступні приписи та встановленні факти.

Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Як вже неодноразово вказувалося вище, наявними у справі письмовими доказами підтверджується, що в спадщину за законом та заповітом після смерті ОСОБА_3 ніхто не вступив. Тобто, відсутні спадкоємці ОСОБА_3 як за заповітом, так і за законом.

Також, зважаючи на те, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_3 поза його волею, іншим шляхом, то на момент відкриття спадщини після смерті останнього дана квартира входила до складу спадщини.

З наведеного слідує, що квартира АДРЕСА_4 є відумерлою спадщиною, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що вимога про визнання спадщини відумерлою повинна розглядатися за правилами окремого провадження, оскільки між сторонами існує спір про право щодо квартири. А за приписами цивільного процесуального законодавства, у разі якщо між учасниками виникає спір про право, то такий спір розглядається за правилами позовного

Заперечення відповідача у відзиві проти позову спростовуються вищенаведеними правовими нормами та встановленими обставинами, а тому не дають підстав для відмови в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання договору недійсним, витребування майна та визнання спадщини відумерлою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач, заперечуючи проти позову, не надав жодного доказу, який би спростував доводи позивача. А згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 квартири на користь територіальної громади, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 по справі №183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.

За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

По тексту цієї постанови вище судом апеляційної інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу від 02.02.2012, укладений нібито між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який помер за дев'ять років до укладення цього оспорюваного договору, та у зв'язку з цим даний договір визнано недійсним. Крім того, подальший договір купівлі-продажу квартири (між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ) укладено від імені особи (продавця), яка померла за 13 років до його укладення.

Сукупність наведених обставин вказує на те, що квартира вибула з власності власника поза його волею, у зв`язку з чим вимоги позовної заяви в частині витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, з огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовної вимоги про витребування спірного майна у кінцевого власника.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 по справі №183/1617/16, за наявності такої вимоги як витребування майна, є неефективним способом захисту прав власника, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право.

Відтак позивач, звертаючись до суду з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні його вимог в цій частині.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, з урахуванням наведених правових норм, колегія суддів вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду в апеляційній інстанції, в той час, як доводи відповідача не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви Київською місцевою прокуратурою у відповідності до вимог Закону України "Про судовий збір" сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 22 145 грн 24 коп. (том 1, а. с. 80).

Також прокуратурою сплачено судовий збір в сумі 881,00 грн за подання заяви про забезпечення позову, яка ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року задоволена (том 1, а. с.81, 91-92).

Крім того, прокуратурою було сплачено судовий збір в сумі 1 921,00 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про залишення позову без розгляду та 1 921,00 грн за касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, яка задоволена Верховним Судом, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції скасовані з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (том 1, а. с. 207-210, 231; том 2, а. с. 28-37, 53, 77-81).

Отже, разом сплачена Київською місцевою прокуратурою сума судового збору становить 26 868 грн 24 коп.

Проте, оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, то з ОСОБА_1 на користь Київської місцевої прокуратури підлягає стягненню судовий збір в сумі 25 106,24 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім цього, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в сумі 15 514,11 грн за подання апеляційної скарги.

Так, враховуючи розмір судового збору за подання позовної заяви в сумі 22 145,24 грн, то за подання апеляційної скарги на рішення у даній справі, з урахуванням вимог Закону України "Про судовий збір", підлягає сплаті судовий збір в сумі 37 659,35 грн. Однак, в матеріалах справи наявні докази про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 22 145,24 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 379, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 02 лютого 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. та зареєстрований в реєстрі за №1527.

Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , відумерлою.

Витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 366.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ІПН: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь Київської місцевої прокуратури (, банк ДКСУ м. Київ, код банку 820172, IBAN UA0011062, код класифікації видатків бюджету: 2800) судовий збір в сумі 25 106 (двадцять п`ять тисяч сто шість) грн 24 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ІПН: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_5 ) в дохід держави 15 514 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн 11 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець