Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/70/18

01 березня 2023 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,

з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу будинковолодіння недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу будинковолодіння недійсним.

Заявлений позов позивачка обґрунтовує тим, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 1950 році побудували житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані в АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати. 23 листопада 2017 року з Державного реєстру прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що 20 жовтня 2015 року її мати продала належне їй будинковолодіння своїй онуці (дочці позивачки) - відповідачці у справі ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу будинковолодіння посвідчений приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Максьом Г.І. Вказує, що після смерті в 2009 році сина ОСОБА_5 та перенесеного інсульту психічний стан здоров`я її матері значно погіршився і ОСОБА_3 потребувала стороннього догляду, який здійснювали вона та її чоловік, тому договір купівлі-продажу мати не підписувала, оскільки у зв`язку з перенесеним інсультом втратила навики письма, а також не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом, а її мати ОСОБА_3 вчинила правочин у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу будинковолодіння АДРЕСА_1 , який був укладений 20 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Круль І.В. від 23 січня 2018 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 09 вересня 2021 року № 1961/0/15-21 ОСОБА_6 звільнено з посади судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2021 року головуючим у справі визначено суддю Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Шишка О.А. та передано справу для розгляду.

Ухвалою судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області Шишка О.А. від 15 вересня 2021 року справу прийнято до провадження, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 04 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Попович М.М. заявлений позов підтримали та пояснили, що після смерті сина, з 2009 року ОСОБА_3 хворіла, мала проблеми з психікою, втратила пам`ять та навики письма, не могла самостійно себе обслуговувати. В 2012 році помер її чоловік ОСОБА_4 , і з того часу вона разом з чоловіком ОСОБА_7 доглядали за нею та здійснили її поховання. Також їм допомагав син ОСОБА_8 , а відповідачка ОСОБА_9 не здійснювала догляд за бабусею, яка померла у віці 85 років. Після похорону відповідачка поміняла замки і у будинок їх не впустила. Вважають, що ОСОБА_3 за станом здоров`я не розуміла значення своїх дій та не керувала ними, тому не розуміла, що продає житловий будинок, а також самостійно не могла підписати договір. Просили позов задовольнити.

Відповідачка та її представник - адвокат Михайлишин М.В. заявлений позов не визнали та пояснили, що відповідачка з сім`єю до 2012 року проживали в Рогатинському районі Івано-Франківської області, а в 2012 році - переїхали у с. Пороги, проживали разом з бабусею ОСОБА_3 та розпочали спорудження свого житлового будинку. 20 жовтня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу будинковолодіння, яке розміщене в АДРЕСА_1 . Домоволодіння належало ОСОБА_3 на праві особистої власності. Укладений між ними договір був посвідчений та зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Богородчанського РНО Максьом Г.І. При укладенні договору нотаріусом були роз`яснені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору та сторонами зрозумілі. На час укладення договору сторони договору мали необхідну для укладення договору дієздатність, яка була перевірена нотаріусом. Грошові кошти в сумі 130000,00 грн ОСОБА_2 оплатила ОСОБА_3 до оформлення договору купівлі-продажу. Бабуся ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спірний договір був укладений 20 жовтня 2015 року. Ні на час укладення договору, ні після, ОСОБА_3 не лікувалася з приводу психічних розладів, на «Д» обліку в психіатра не знаходилася. Відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були складними, тому бабуся мала намір, щоб її майно успадкувала відповідачка і це підтверджує складений ОСОБА_3 27 січня 2009 року на користь ОСОБА_2 заповіт, який посвідчений секретарем Порогівської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області Пінчак П. Поховання бабусі здійснювала вона та отримала від держави допомогу на поховання. Також зауважили, що позивачка мотивує своє звернення до суду тим, що вона є спадкоємцем першої черги за законом, однак підтверджуючих документів, що вона вступила у володіння спадковим майном чи зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 суду не надала. Просили в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 2 ЦПК України визначено, що до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матірю відповідачки ОСОБА_2 та дочкою померлої ОСОБА_3 .

20 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . На момент укладання договору купівлі-продажу сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дотримані усі умови для його посвідчення. Зі змісту договору видно, що такий підписано в присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_3 будинку, що відчужується, перевірено.

Позивачка стверджує, що оспорюваний правочин її мати ОСОБА_3 не підписувала, оскільки у зв`язку похилим віком була кволою людиною, а тому фізично не могла цього зробити. Крім того зазначає, що мати мала незадовільний психічний стан, через що не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Однак, така позиція позивачки не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, для з`ясування питання, хто підписав оспорюваний заповіт, в судовому засіданні призначалися судові експертизи.

Висновком судової почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 552 від 10 квітня 2019 року констатовано, що підписи від імені ОСОБА_3 , розташовані в лінійці після слова «Продавець» в двох примірниках договору купівлі-продажу, укладеного гр.-ми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Галиною Іванівною і зареєстрованого під № 3007, а також у відповідній лінійці графи «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І. за 2015 р., виконані ОСОБА_3 (т.1, а.с. 162-166).

З метою усунення будь-яких сумнівів щодо отриманих в ході судового розгляду доказів, судом було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 09 червня 2020 року № 9565/9566/20-32/9622/20-32 за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, підпис у графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 20.10.2015, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого Максьом Г.І., приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за № 3007, виконаний ОСОБА_3 та виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів (т.2, а.с. 58-66).

Для з`ясування психічного стану ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору, за клопотанням позивачки судом призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза.

Разом з тим, згідно з повідомлення КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» від 09 грудня 2020 року № 598/8714, ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2020 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи повернуто без виконання у зв`язку з відсутністю будь-яких даних про стан психічного здоров`я ОСОБА_3 (т.2, а.с. 124).

Відповідно до довідки КНП «Богородчанська центральна районна лікарня» від 17 серпня 2020 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала в с. Пороги, на амбулаторному обліку в психоневрологічному кабінеті Богородчанської райполіклініки не знаходилась, за медичною допомогою не зверталася (т.2, а.с.102).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , чоловік відповідачки, пояснив, що на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_3 - бабуся його дружини, перебувала як на свій вік у задовільному стані здоров`я. Він з дружиною та дітьми проживали з бабусею на одному подвір`ї, допомагали їй, однак бабуся на той час самостійно себе обслуговувала й сторонньої допомоги не потребувала. Виключно перед смертю ОСОБА_3 злягла й обов`язками щодо догляду за бабусею виконувала його дружина, а не позивачка ОСОБА_1 . Також наголосив, що бабуся дружини сама в нотаріуса підписувала договір купівлі-продажу будинку, розуміла, який договір вона укладає, оскільки повністю була свідома та не мала ніякого хворобливого психічного стану.

Суд не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що покійна ОСОБА_3 станом на жовтень 2015 року була немічною людиною, не впізнавала людей, через що самостійно не могла підписати оспорюваний договір, оскільки такі показання свідків спростовуються поясненнями відповідачки ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_10 , висновками проведених судових експертиз, які в своїй сукупності сумнівів у їх достовірності не викликають.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18.08.2019 року справа № 311/3823/15-ц, правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 №6-9цс12, від 28.09.2016 №6-1531цс16 та постановою Верховного Суду від 14.11.2018 №61-5896св18.

Таким чином, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що в момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, оскільки жодних належний й допустимих доказів цього стороною позивачки суду не надано й в ході судового розгляду не здобуто.

Крім того, висновки проведених судових почеркознавчих експертих спростовують твердження позивачки про те, що ОСОБА_3 особисто не підписувала оспорюваний договір купівлі-продажу будинковолодіння.

Беручи до уваги наведене вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.15, 202-204, 215, 216, 225 ЦК України, керуючись ст.2, 4, 5, 13, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинковолодіння АДРЕСА_1 , укладеного 20 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2023 року.

Головуючий О. А. Шишко