Постанова

Іменем України

03 травня 2023 року

м. Київ

справа № 201/11345/21

провадження № 61-8337св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державний вищій навчальний заклад «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ректор державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року у складі судді Антонюк О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» (далі - ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ректор державного вищого навчального закладу «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2020 року на підставі підписаного між ним та відповідачем контракту його було призначено на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом з обсягом навчального навантаження 0,5 ставки строком до 08 січня 2024 року.

Наказом № 547 КО від 05 жовтня 2021 року він був звільнений з займаної посади у зв`язку з прийомом на посаду іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до статті 43-1 КЗпП України.

Вказував про те, що даний наказ про звільнення є незаконним, тому що він не міг бути звільнений на підставі статті 43-1 КЗпП України, оскільки він виконував роботу за сумісництвом, а не суміщенням.

Контракт, на підставі якого його було призначено на посаду, не був розірваний чи припинений, підстави для його звільнення, визначені контрактом, були відсутні.

Підстави для звільнення у наказі були відсутні, лише здійснено формальне посилання на статтю 43-1 КЗпП України, яка регламентує порядок звільнення, а не його підстави, зокрема звільнення без згоди виборного органу; звільняючи його з займаної посади, не було прийнято працівника, який би виконував роботу не на умовах сумісництва.

В порушення приписів статті 49-1 КЗпП України його не було попереджено про майбутнє звільнення за 2 місяці.

Посилаючись на вищевказані обставини та те, що звільнення відбулося виключно у зв`язку із тим, що він є викривачем корупційних правопорушень, допущених керівництвом академії, просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» від 05 жовтня 2021 року № 547 КО «Про звільнення з роботи»; поновити його на посаді доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» з 06 жовтня 2021 року та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2021 року по дату фактичного поновлення його на роботі (ухвалення рішення суду в даній справі). Під час розрахунку суми відшкодування за вимушений прогул визначити, що його середньоденна заробітна плата становила 148 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із законності звільнення позивача, зважаючи на те, що на посаду, яку він займав як сумісник, було прийнято іншого працівника не на умовах сумісництва і даний працівник відповідає освітньо-кваліфікаційним вимогам.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2023 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18, провадження № К/9901/10664/19; К/9901/10699/19, від 10 лютого 2022 року у справі № 480/4716/20, провадження № К/9901/17415/21, від 11 лютого 2021 року у справі № 260/26/19, провадження № К/9901/25869/19, від 11 червня 2020 року у справі № 816/1874/17, провадження № К/9901/56857/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/8080/18, провадження № 61-6838св20, від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/3388/18, провадження № К/9901/11406/19, від 26 серпня 2020 року у справі № 127/26237/17, провадження № 61-38802св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що відповідно до листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 25 травня 2022 року він звернувся із заявою щодо можливих незаконних дій ректора академії ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України, народних депутатів України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тому він набув статусу викривача з 08 лютого 2021 року.

При цьому з моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває імунітет, суть якого розкрита в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».

Крім того, судами не враховано, що він був прийнятий в академію за конкурсом та працював на підставі контракту, який розірвано (припинено) не було, а підстава для звільнення, яка зазначена в наказі, не передбачена контрактом та КЗпП України.

Його було звільнено з займаної посади на підставі статті 43-1 КЗпП України, однак дана стаття не передбачає підстави для звільнення, а говорить тільки про порядок (механізм звільнення) та не має відношення до сумісництва, так як вказує про звільнення під час суміщення посад, що є різними поняттями.

Матеріали справи містять докази, що він працював на умовах сумісництва, а не суміщення.

Також заявник посилається на те, що особа, яка була прийнята замість нього на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів, - ОСОБА_5 , фактично була прийнята на вказану посаду на неповний робочий день та працює на аналогічних посадах в інших навчальних закладах, що було встановлено в результаті виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2022 року.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційну скаргу

У жовтні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», у якому вказано, що оскаржувані заявником судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до виконувача обов`язки ректора ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» Верхоглядової Н. І. із заявою про прийняття його на роботу з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом на 0,5 ставки (т. 1, а. с. 138).

З витягу з наказу № 406 КО від 03 вересня 2018 року ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» вбачається, що ОСОБА_1 , к.т.н., старшого наукового співробітника лабораторії експериментальних наукових досліджень прийнято на роботу з 04 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року за сумісництвом на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки з оплатою на місяць - 2 458 грн, доплата - 15 % за науковий ступінь (т. 1, а. с. 139).

30 травня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я ректора було подано заяву, в якій він просив продовжити його роботу на посаді доцента на 0,5 ставки кафедри матеріалознавства і обробки матеріалів за сумісництвом з 01 липня 2019 року по 01 лютого 2024 року (т. 1, а. с. 159).

З витягу з наказу ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» № 323 КО від 21 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , к.т.н., працюючому за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки, продовжено строк роботи з 01 липня 2019 року по 08 січня 2024 року за сумісництвом на посаді доцента цієї ж кафедри на 0,5 ставки з оплатою на місяць: з/ф - 2 974,8 грн., доплата 15 % за науковий ступінь, надбавка 10 % за вислугу років (т. 1, а. с. 160).

04 червня 2020 року ОСОБА_1 було подано заяву з проханням допустити його до участі в конкурсі на заміщення вакантної посади доцента на 0,5 ставки кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів із наданням відповідних документів, які були прийняті конкурсною комісією (т. 1, а. с. 161).

Відповідно до витягу з наказу № 344 КО від 08 липня 2020 року ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» ОСОБА_1 , к.т.н., працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,4 ставки, переведено з 08 липня 2020 року по 08 січня 2024 року за сумісництвом як обраного за конкурсом на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на умовах укладеного контракту на 0,5 ставки з оплатою на місяць: с/ф - 3 255,08, доплата 15 % за науковий ступінь, надбавка 10 % за вислугу років (т. 1, а. с. 162).

08 липня 2020 року між ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» та ОСОБА_1 було укладено контракт як з науково-педагогічним працівником, який був призначений на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом з обсягом навчального навантаження 0,5 ставки на строк з 08 липня 2020 року по 08 січня 2024 року. Із розміром посадового окладу в 3 255 грн та виплатою надбавки за вислугу років - 10 % та доплатою до посадового окладу за вчене звання (т. 1, а. с. 11-14).

Відповідно до розподілу штатів ПВС по кафедрі матеріалознавства і обробки матеріалів на 2021-2022 навчальний рік визначено сумісником ОСОБА_1 зі ставком 0,5, що працює на підставі контракту. Вказаний розподіл штатів затверджений директором з навчально-виховної роботи Євсєєвою Г. на засіданні кафедри МіОМ протоколом №2 від 30 серпня 2021 року (т. 1, а. с. 15).

Наказом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» № 260-КО від 18 червня 2021 року ОСОБА_1 , проректора з науково-педагогічної, кадрової та виховної роботи, звільнено 22 червня 2021 року за пунктом 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок змін в організації управління виробничою діяльністю штатного розпису академії та його відмовою від переведення на іншу посаду (т. 1, а. с. 16).

Наказом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» № 547 ОК від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки, звільнено з 06 жовтня 2021 року з суміщуваної роботи у зв`язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, стаття 43-1 КЗпП України (т. 1, а. с. 10).

05 жовтня 2021 року ОСОБА_5 на ім`я ректора ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» було подано заяву про прийняття на роботу в академію на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів з 07 жовтня 2021 року до проходження конкурсу (т. 1, а. с. 165).

Згідно витягу з наказу ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» ОСОБА_5 , д.т.н., професора, прийнято на роботу з 07 жовтня 2021 року до проходження конкурсу на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки з оплатою на місяць: с/ф - 5 067,71 грн, доплата 25 % за науковий ступінь, доплата 33 % за вчене звання, надбавка 30 % за вислугу років (т. 1, а. с. 164).

З довідки ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з січня 2021 року по жовтень 2021 року склав 42 216,05 грн з яких 7 598,87 грн - податок з доходів фізичних осіб, 633,26 грн - військовий збір. З розрахунку: січень 5 167,74 грн, лютий 17 179,80 грн, березень - травень - 0 грн, червень 1 422,40 грн, липень - 6 598,59 грн, серпень 4 183,42 грн, вересень - 5 167,75 грн, жовтень - 2 496,35 грн (т. 1, а. с. 153).

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ОСОБА_1 звертався до державних та правоохоронних органів щодо можливих розтрат бюджетних коштів у великих розмірах ректором університету ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 17-45).

З листа відділу з питань додержання законодавства про працю у Дніпровському регіоні Головного управління Держапраці у Дніпропетровській області вбачається, що 20 грудня 2021 року інспектором праці вручено направлення на проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі перевірки та письмову вимогу про надання документів через канцелярію закладу. У зазначений термін документи не надано. Таким чином, у ході спроби здійснення перевірки встановлено створення перешкод керівництвом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» у проведенні позапланового заходу державного нагляду (контролю) шляхом ненадання документів. (т. 2, а. с. 27).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (статті 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частина шоста статті 43 Конституції України передбачає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина першій статті 3 КЗпП України передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 21 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» працівники підприємств, установ, організацій мають право, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом. При цьому таких договорів може бути кілька.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, закріплений у статтях 40 та 41 КЗпП України, не є вичерпним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, проводиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37, 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Відповідно до пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 (далі - Положення № 43) (чинного на час вивільнення ОСОБА_1 ), звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/15685/16-ц (провадження № 61-41074сво18) зроблено висновок, що «аналіз положень статті 43-1 КЗпП України свідчить про те, що звільнення працівника-сумісника у зв`язку з прийняттям на його посаду основного працівника (не сумісника) розглядається як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Тому звільнення за такою підставою вважається розірванням трудового договору з ініціативи роботодавця».

Судами встановлено, що відповідно до витягу з наказу № 344 КО від 08 липня 2020 року ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» ОСОБА_1 , к.т.н., працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,4 ставки, переведено з 08 липня 2020 року по 08 січня 2024 року за сумісництвом як обраного за конкурсом на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на умовах укладеного контракту на 0,5 ставки з оплатою на місяць: с/ф - 3 255,08, доплата 15 % за науковий ступінь, надбавка 10 % за вислугу років (т. 1, а. с. 162).

08 липня 2020 року між ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» та ОСОБА_1 було укладено контракт, як з науково-педагогічним працівником, який був призначений на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів за сумісництвом з обсягом навчального навантаження 0,5 ставки на строк з 08 липня 2020 року по 08 січня 2024 року. Із розміром посадового окладу в 3 255 грн та виплатою надбавки за вислугу років - 10 % та доплатою до посадового окладу за вчене звання (т. 1, а. с. 11-14).

Пунктом 6.1 контракту від 08 липня 2020 року № 967-4 визначено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами самого контракту.

Згідно з пунктом 6.2 контракту підставами для розірвання контракту є: а) закінчення строку його дії. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення; б) угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України) та умов, передбачених статтею 39 КЗпП України: в разі хвороби та інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за контрактом, порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, передбачених контрактом, та з інших поважних причин; в) переведення працівника за його заявою на іншу посаду в Академії. Контракт втрачає чинність з моменту видання наказу про прийняття працівника на роботу за переведенням; г) ініціатива адміністрації академії до закінчення строку дії контакту у випадку та на умовах, передбачених законодавством (статті 40, 41 КЗпП України); д) ініціатива працівника до закінчення терміну дії контракту в зв`язку з порушенням академією законодавства про працю, невиконання умов, передбачених контрактом (стаття 39 КЗпП України). Підставою для дострокового припинення контракту за ініціативою працівника є хвороба або інвалідність, які перешкоджають виконання роботи за контрактом, а також невиконання академією умов, визначених у пунктах 5.1-5.10 цього контракту; е) з ініціативи адміністрації академії дострокове розірвання контракту може бути за умов, передбачених чинним законодавством, а також невиконання працівником умов, викладених у пунктах 3.1-3.7 цього контракту.

Зі змісту підпунктів «г», «е» пункту 6.2 контракту вбачається, що звільнення працівника за ініціативою адміністрації до закінчення строку дії контракту могло відбуватися у випадку та на умовах, передбачених законодавством. Разом із тим, як зазначено вище, враховуючи невичерпність підстав звільнення, зазначених у статтях 40, 41 КЗпП України, а також статус позивача як сумісника, трудовий контракт міг бути розірваний з ним з такої підстави як прийняття на роботу іншого працівника не за сумісництвом при дотриманні умов, встановлених частиною третьої статті 40, статтею 43-1 КЗпП України.

Відповідно до розподілу штатів ПВС по кафедрі матеріалознавства і обробки матеріалів на 2021-2022 навчальний рік визначено сумісником ОСОБА_1 зі ставком 0.5, що працює на підставі контракту. Вказаний розподіл штатів, затверджений директором з навчально-виховної роботи Євсєєвою Г. на засіданні кафедри МіОМ протоколом № 2 від 30 серпня 2021 року (т. 1, а. с. 15).

Наказом ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» № 547 ОК від 05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , працюючого за сумісництвом доцентом кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки, звільнено з 06 жовтня 2021 року з суміщуваної роботи у зв`язку з прийомом на роботу іншого працівника, який не є сумісником, стаття 43-1 КЗпП України (т. 1, а. с. 10).

05 жовтня 2021 року ОСОБА_5 на ім`я ректора ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» було подано заяву про прийняття на роботу в академію на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів з 07 жовтня 2021 року до проходження конкурсу (т. 1, а. с. 165).

Згідно витягу з наказу ДВНЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури» ОСОБА_5 , д.т.н., професора, прийнято на роботу з 07 жовтня 2021 року до проходження конкурсу на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів на 0,5 ставки з оплатою на місяць: с/ф - 5 067,71 грн, доплата 25 % за науковий ступінь, доплата 33 % за вчене звання, надбавка 30 % за вислугу років (т. 1, а. с. 164).

Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про наявність підстав для звільнення позивача із займаної посади відповідно до норм трудового законодавства, а саме статті 43-1 КЗпП України, оскільки КЗпП України допускає звільнення із суміщуваної роботи у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 прийнято на роботу на аналогічних умовах аніж заявника відхиляються колегією суддів, оскільки зміст пункту 3 наказу № 546 КО від 05 жовтня 2021 року свідчить, що ОСОБА_5 прийнято на посаду доцента кафедри матеріалознавства та обробки матеріалів не як сумісника, доказів того, що остання має інше основної роботи, матеріали справи не містять.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не враховано, що він був прийнятий в академію за конкурсом та працював на підставі контракту, який розірвано (припинено) не було, відхиляються колегією суддів, оскільки вивільнення відбулось за ініціативою адміністрації до закінчення строку дії контракту.

Також відхиляються доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 було прийнято на посаду без проходження конкурсу в той час, коли посада доцента кафедри матеріалознавста та обробки матеріалів не була вакантною, оскільки позивач, звертаючись із до суду із вказаним позовом, не обґрунтовував його підстави вказаними обставинами.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він набув статусу викривача колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Викривач набуває свого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.

З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Водночас такий імунітет не є абсолютним і має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження.

Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним.

Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.

Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дає змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірного наказу із діяльністю позивача, як викривача.

Позивач вказує, що причиною звільнення послужив саме його статус викривача, проте такі доводи касаційної скарги відхиляються.

Так, ОСОБА_1 вказує, що набув статусу викривача 08 лютого 2021 року, натомість вивільнення останнього здійснено 06 жовтня 2021 року на підставі наказу № 547 КО від 05 жовтня 2021 року, що, з урахуванням досить тривалого часу між набуттям статусу викривача, та, на думку заявника, застосування до нього негативних наслідків у вигляді звільнення, ставить під сумнів упередженість у діях відповідача відносно позивача під час прийняття наказу про вивільнення останнього.

При цьому позивачем під час розгляду справи не надано будь-яких інших доказів, які б дали змогу дійти висновку про наявний тиск на нього після 08 лютого 2021 року, тобто набуття статусу викривача, інших дій відповідача відносно нього, які б свідчили про упередженість, пов`язану із зверненнями ОСОБА_1 до відповідних органів.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Також не можуть бути прийняті посилання на постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18, провадження № К/9901/10664/19; К/9901/10699/19, від 10 лютого 2022 року у справі № 480/4716/20, провадження № К/9901/17415/21, від 11 лютого 2021 року у справі № 260/26/19, провадження № К/9901/25869/19, від 11 червня 2020 року у справі № 816/1874/17, провадження № К/9901/56857/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/8080/18, провадження № 61-6838св20, від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/3388/18, провадження № К/9901/11406/19, від 26 серпня 2020 року у справі № 127/26237/17, провадження № 61-38802св18, оскільки судові рішення у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року та постанову Дніпровська апеляційного суду від 09 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович