Дата документу 01.03.2023 Справа № 336/1102/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/1102/20 Головуючий у 1 інстанції Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/527/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2022 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення строкового безоплатного земельного сервітуту для впорядкування земельної ділянки та побудови паркану по межі, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення строкового безоплатного земельного сервітуту для впорядкування земельної ділянки та побудови паркану по межі, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком

В обґрунтування позову зазначено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому:

69/100 частин належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 18.05.2007 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Бугрім О.В., зареєстрованого в ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 06.07.2007 р. за реєстраційним № 540277 в книзі: 190 номер запису: 35050;

31/100 частина належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого 05.04.2003 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованого в ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 17.05.2003 р. за реєстраційним № 540277 в книзі: 190 номер запису: 35050.

Земельна ділянка площею 0.0610 га, кадастровий № :07:074:0166, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , де:

69/100 частин належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер:45524260, виданого 12.10.2015 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області;

31/100 частина належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер:45588360, виданого 13.10.2015 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

Межі земельної ділянки перенесені в натурі (на місцевість), а також встановлені межові знаки М« 2015.01-074-0007; 2015.01-074-0015 - 2015.01-074-0021 та передані їм 15.03.2016 р. на зберігання.

Належна позивачам земельна ділянка від поворотної точки 19 до поворотної точки 24 (межа від Б до В) межує з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Земельна ділянка позивачів, яка прилегла до межі від поворотної точки 19 до поворотної точки 24 (від Б до В), невпорядкована та між цими поворотними точками відсутній паркан. Це дозволяє користувачам земельної ділянки та мешканцям житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зливати на земельну ділянку належну позивачам нечистоти та каналізаційні стоки, захаращувати її сміттям та непотрібом. Вимоги не вчиняти такі дії ігноруються власниками суміжної ділянки, в зв`язку з чим позивачі вирішили самостійно впорядкувати земельну ділянку, прилеглу до межі від поворотної точки 19 до поворотної точки 24 (від Б до В) та встановити по цій межі паркан.

Рельєф земельної ділянки (крутий схил до земельної ділянки № НОМЕР_1 вздовж межі від поворотної точки 19 до поворотної точки 24 (від Б до В) та наявність господарських споруд) перешкоджає позивачам зі своєї земельної ділянки виконати зазначені роботи по впорядкуванню земельної ділянки і встановленню паркану.

Вказали, що ці роботи можливо виконати тільки з земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , прилеглої до межі, яка належить ОСОБА_1 .

У зв`язку з чим просили встановити для них право строкового земельного сервітуту на користування частиною суміжної земельної ділянки для впорядкування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побудови паркану по межі з правом протягом 30 днів в період з 01 до 30 червня 2020 року встановлювати будівельне обладнання, складати будівельні матеріали та іншим чином використовувати частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 з метою впорядкування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побудови паркану по межі між земельними ділянками від поворотної точки 19 до поворотної точки 24, визначених на кадастровому плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, просили усунути перешкоди, які створені позивачам в користуванні володінні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання власника житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 демонтувати належну їй дворову вбиральню та спорудити її на відстані не менше 20 метрів від житлового будинку літ. А, житлової прибудови літ. А-1 та літньої кухні літ Р-2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 із облаштуванням вигрібної ями такої конструкції, яка буде запобігати фільтрації фекальних стоків в грунт, посилаючись на те, що відповідачка встановила вбиральню з порушення діючих ДБН Б.2.2-12:2019.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Встановлено на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право строкового безоплатного земельного сервітуту на користування частиною сусідньої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для впорядкування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побудови паркану по межі протягом 30 днів з моменту набрання рішенням законної сили, а саме, встановлювати будівельне обладнання, складати будівельні матеріали та іншим чином використовувати частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 з метою впорядкування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побудови паркану по межі між земельними ділянками від поворотної точки 19 до поворотної точки 24, визначених на кадастровому плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

15 листопада 2022 року від позивача ОСОБА_3 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по справі про стягнення судових витрат з відповідача на правничу допомогу, разом з якою надано докази на підтвердження понесених позивачем таких витрат.

22 листопада 2022 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвалено додаткове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12900,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Додаткове рішення скасувати.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником 69/100 частини будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченого 18.05.2007 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Бугрім О.В., зареєстрованого в ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 06.07.2007 р. за реєстраційним № 540277 в книзі: 190 номер запису: 35050 (а.с. 16).

31/100 частина будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого 05.04.2003 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованого в ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 17.05.2003 р. за реєстраційним №540277 в книзі: 190 номер запису: 35050 (а.с. 14).

69/100 частин земельної ділянки площею 0.0610 га, кадастровий №:07:074:0166, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер:45524260, виданого 12.10.2015 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області (а.с. 19).

31/100 вищевказаної земельної ділянки належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер:45588360, виданого 13.10.2015 р. реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області (а.с.20-22)

ОСОБА_1 є власником сусіднього з позивачем житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцькою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 441 (а.с. 165-167).

Земельна ділянка кадастровий номер :07:074:0178, площею 0,0501 за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у користуванні ОСОБА_1 (а.с. 163-164)

Згідно технічного паспорту виготовленого 03.10.2007 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані житловий будинок, погріб, сараї, вбиральня, паркани, водопровід, підпірні стінки та замощення (а.с. 163-164)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.

Положеннями статті 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельний сервітут здійснюється способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельного сервітуту, зокрема, права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

За приписами статті 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Згідно ст. 108 ЗК України власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Положеннями статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Враховуючи вищевказане, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення безоплатного строкового земельного сервітуту.

Скаржником не оскаржено рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод, які створені позивачам відповідачем, а тому колегією суддів рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на обставини та події, що виникли в теперішній час, через значний проміжок часу після подій, які встановлені судовим рішенням.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неодноразово обмежував його участь в судових засіданнях, в яких він хотів приймати участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, суд не забезпечив технічно зв`язок з ними.

Вказані доводи колегією суддів відхиляються з огляду на те, що відповідно до ч.4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відео конференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Викладене свідчить, що ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду у випадках, перелічених в апеляційній скарзі, покладаються на представника ОСОБА_1 .

Крім того, представник ОСОБА_1 мав право з`явитися до суду для участі в судовому засіданні особисто.

З матеріалів справи вбачається, що в судові засідання призначені на 31.03.2022р., 27.04.2022р., 22.06.2022р. ні відповідач, ні його представник не з`явилися, до суду подавали заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що відповідачка знаходиться поза межами країни через введення воєнного стану. Судові засідання призначені на 26.09.2022р., 19.10.2022р. та 10.11.2022р. просили проводити в режимі відеоконференції, однак на зв`язок з судом не вийшли, телефон вказаний у заяві не відповідав.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що в судовому засіданні 10.11.2022 р. всупереч приписам цивільно-процесуального законодавства було змінено чи то предмет позову чи то підстави позову.

Проте, вказане спростовується матеріалами справи, оскільки ні підстави ні предмет позову не змінювалися.

В позовній заяві вимога позивача щодо сервітуту полягала в тому, що позивачі просили встановити на їх користь право строкового безоплатного земельного сервітуту на користування частиною сусідньої земельної ділянки для впорядкування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побудови паркану по межі, право протягом 30 днів: в період з 01 до 30 квітня 2020 p.. встановлювати будівельне обладнання, складувати будівельні матеріали та іншим чином використовувати частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 , з метою впорядкування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та побудови паркану по межі між: земельними ділянками від поворотної точки 19 до поворотної точки 24 (від Б до В), визначених на кадастровому плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що справа судом першої інстанції розглядалась з порушенням всіх можливих строків для її розгляду, на час ухвалення рішення у справі сплинув зазначений у позові строк виконання рішення суду (дії сервітуту у часі): право протягом 30 днів: в період з 01 до 30 квітня 2020р.

Тому в судовому засіданні правомірно було скориговано зазначене формулювання: право протягом 30 днів: з моменту набрання рішенням законної сили.

Таким чином, в судовому засіданні 10.11.2022 р. не відбулось зміни предмету позову та підстави позову, а тому не сталось порушення приписів ст. 49 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не зазначив в мотивувальній частині конкретну суму судового збору, що підлягає відшкодуванню, не впливає на правильність вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, оскільки такий висновок суду зазначено в резолютивній частині.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції з урахуванням приписів статей 137, 138, 141 ЦПК України дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12900 грн.

Встановлено, що 15.11.2022 року від позивача ОСОБА_3 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по справі про стягнення судових витрат з відповідача на правничу допомогу, разом з якою надано докази на підтвердження понесених позивачем таких витрат.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також: прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також: в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги па підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAHianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на правничу допомогу становить 10000 грн..

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога позивачу ОСОБА_3 надавалася адвокатом Железняк В.К.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Железняк В.К. надано до суду, зокрема, договір про надання правової допомоги від 10.11.2019 року, згідно яких адвокат Железняк В.К. зобов`язався на умовах, визначених цим договором, надати ОСОБА_3 професійну правничу допомогу, а останній - своєчасно оплачувати послуги адвоката.

Пунктом 7 вказаного договору передбачено, що гонорар адвоката складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами і відповідають одній тисячі гривень за годину роботи адвоката та не можуть бути меншими сімсот гривень за судове засідання. Розмір гонорару не залежить від досягнення чи недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт. Факт надання послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, який додається до договору.

На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги за вищевказаним договором, адвокатом Железняк В.К. також надано до суду акт приймання передачі виконаних робіт, з детальним розрахунком на суму 12900,00 грн. та квитанція до договору про надання правничої допомоги від 10.11.2019 року на суму 12900,00 грн.

Враховуючи наведене, а також характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, зі значення справи для сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі 12900,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_1 понесені ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлені всі обставини, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення та додаткове рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2022 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 березня 2023 року.

Головуючий

Судді: