Провадження № 22-ц/4808/296/23
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі суддів Мальцевої Є.Є., Баркова В.М., Девляшевського В.А., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми порушення грошового зобов`язання,

в с т а н о в и в:

АТ КБ «Приватбанк» та відповідач ОСОБА_1 30.01.2008 року уклали кредитний договір, за яким відповідачу надано кредит в сумі 48000 доларів США до 20.01.2013. З відповідачем ОСОБА_2 укладений в той же день договір поруки, в якому останній зобов`язався відповідати перед банком разом із боржником за погашення кредиту. Відповідачем не виконано його обов?язки в спосіб і строк, що визначений договором, прострочена заборгованість складає 24741,9 дол.США.

Банк просив стягнути з відповідачів солідарно за прострочення виконання грошового зобов`язання станом на 09.04.2021 року згідно з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України 6407,05 дол.США, що еквівалентно 179205,19 грн.

Під час розгляду справи уточнив свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за ч.2 ст.625 ЦК України за період з 09.04.2018 року по 09.04.2021року в розмірі 2228,8 дол.США, що складає станом на 09.04.2021 року 62339,54 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 62339,54 гривень відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив судове рішення.

Вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначив, що судом всупереч положенням закону відмовлено у стягненні заявленої за ч.2 ст.625 ЦК України суми, оскільки порушення грошових зобов`язань є триваючим, відповідачами такі обставини не спростовані, тому є підстави для скасування рішення повністю або частково, ухвалення рішення про задовлення позову.

Відповіач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вимоги скарги є безпідставними, необґрунтованими, оскільки висновки суду про пропуск позивачем строків позовної давності для стягнення з відповідача суми, заявленої в позові, є привильними, відповідають закону і судовій практиці. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою апеляційного суду від 09 лютого 2023 року вирішено справу розглядати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи відповідно до ч.13 ст.7, ст.365, 366, 368, 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Проте оскаржене рішення таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.01.2008 АТ КБ «Приватбанк» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 48000 доларів США до 20.01.2013 на купівлю автомобіля. (а.с.11)

Строк виконання договору передбачено сторонами до 20.01.2013.

30.01.2008 відповідач ОСОБА_3 уклав з банком договір поруки, в якому поручився за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед позивачем в повному обсязі. (а.с 16)

29.02.2012 року кредитор «Приватбанк» направив ОСОБА_1 вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, повідомив про наявність простроченої заборгованості в розмірі 8988,67 дол.США (а.с.48).

28.09.2012 заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно стягнута сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 40198 дол.США. (а.с.4).

17.07.2015 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська заочне рішення від 28.09.2012 скасовано, справа призначена до розгляду. (а.с.65)

18.03.2016 позов Банка до ПАТ «АкцентБанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості повернуто позивачу та роз`яснено обов`язок звернення в до суду в порядку, що встановлений процесуальним законом за встановленими правилами підсудності. (а.с.67-68).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки у лютому 2012 року позивач вимагав від нього сплати повної суми заборгованості, змінивши таким чином строк і порядок виконання договору. Банк звернувся до суду в липні 2021 року, пропустивши строк стягнення за договором за основною вимогою, у зв`язку із цим сплинув строк позовної давності і до додаткових вимог. (а.с.46)

Відповідач ОСОБА_2 також заявив про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення сум за ст. 625 ЦК України, вказуючи, що хоча порушення є триваючим, але, враховуючи, що банк звернувся до суду з позовом 12.07.2021 року, сплинув строк давності для стягнення таких сум за період з 22.08.2012 року по 12.07.2018, просив відмовити в позові (а.с. 63-64).

АТ КБ «Приватбанк» уточнив свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість з ч.2 ст.625 ЦК України за період з 09.04.2018 року по 09.04.2021року в розмірі 2228,8 дол.США, що складає станом на 09.04.2021 року 62339,54 грн (а.с.85).

При вирішення спору суд керувався наступними нормами права.

Суд застосував норму ч. 1 ст. 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

А згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ЦК України).

Суд першої інстанції вважав, що уточнені позивачем позовні вимоги, згідно з якими сума стягнення розрахована за останні три роки, не мають в собі спростування заяви відповідача про застосування наслідків позовної давності. Уточнений позов позивач просив суд задовольнити з підстав невиконання відповідачем його обов`язку про повернення позики.

Доказів про поважність причин пропуску звернення до суду за ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач, на думку суду, не надав.

Суд прийняв до уваги, що з часу повернення позову Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська і до часу звернення до цього суду сплило більше трьох років, а положення ЦК України стосовно пропуску строку позовної давності передбачають своїм наслідком відмову позивачу в позові.

Перевіривши справу, колегія суддів не може погодитися із рішенням про відмову в позові у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між стронами є кредитні зобов`язання, які не виконані відповідачем ОСОБА_1 в повному обсязі, заборгованість за договором складає 24741,8 дол.США.. Відповідачем такі обставини не оспорені, не спростовані, заявлено суду про пропуск позовної давності як підставу відмови в задовленні позову.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1,2 ст. 554 ЦК України).

Встановлено, що в рахунок забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором, 30.01.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 31-К (а.с16) . За умовами договору поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Умови договору діють до повного виконання (п.11 договору). П.12 договору встановлює, що сторони домовилися про строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права за договором, і такий строк визначений у 5 років.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Договором поруки з відповідачем ОСОБА_2 визначено строк виконання основного зобов`язання до 20.01.2013 року, строк дії договору до повного виконання, але строк для пред`явлення претензій на захист порушеного права 5 років.

Отже, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки (речення перше частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина перша статті 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

В договорі поруки від 30.01.2008 року передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Виходячи із того, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов`язання поруки (преклюзивність строку), і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. З огляду на вказане, доцільно тлумачити використовуваний в ч. 4 ст. 559 ЦК України термін вимога в широкому значенні маючи на увазі будь-яку вимогу кредитора до поручителя, в тому числі і позовну. Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином термін повернення кредиту в даному випадку є 20 січня 2013 року, оскільки жодних судових рішень про стягнення суми боргу з боржника і поручителя не існує, тому термін закінчення договору поруки є 20 січня 2018 року (5 років від 20 січня 2013 року). З вимогою до поручителів банк звернувся 20 травня 2021 року (а.с.9), тобто після припинення договору поруки за основним зобов`язанням. З позовом до суду про стягнення трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання банк звернувся до поручителя 12 липня 2021 року, також після того, як поруки припинилась за основним зобов`язанням.

Враховуючи зазначене, у зв`язку з тим, що порука припинила свою дію, у банка не виникло право вимагати з поручителя стягнення трьох відсотків річних за невиконання боргових зобов`язань, оскільки порука в даному випадку є припиненою.

За таких обставин висновок суду про відмову в позові до поручителя ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку позовної давності є неправильним, оскільки суперчить обставинам справи і не ґрунтується на нормах закону. В позовних вимогах банку до поручителя про стягнення трьох відсотків річних за невиконання боргових зобов`язань необхідно відмовити за безпідставністю вимог, тому що боргових зобов`язань відповідач перед позивачем не має.

Разом з тим згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Тому неможливо погодитися із думкою відповідача ОСОБА_1 (а.с 44-47), яка підтримана рішенням суду, що заявлені позивачем вимоги є додатковими для вимоги про виконання основного зобов`язання за кредитом, оскільки вони мають іншу правову природу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Колегія суддів зазначає, що з закінченням строку кредитного договору, зобов`язання відповідача, як боржника, сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилися та тривають до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання - сума боргу відповідачем не погашена, що він не заперечував, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом з тим, необхідно прийняти до уваги, що позивач просить стягнути суми за ст. 625 ЦК України за період з 09.04.2018 року по 09.04.2021 року, в той час, як до суду звернувся 08.07.2021 року (згідно з відміткою пошти а.с.29).

Отже, період обрахування сум за невиконання грошового зобов`язання за ч.2 ст. 625 ЦК України для позивача обмежений з 08.07.2018 року (за три роки до звернення до суду) до 09.04.2021 року (дата на яку позивачем проведений відповідний розрахунок суми позовних вимог).

Відповідач ОСОБА_1 надав заяву про застосування строку позовної давності, тому суд, враховуючи вищенаведене, повинен був задовольнити позовні вимоги у частині стягнення боргу за останні три роки, що передували зверненню до суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав у зв`язку із пропуском позовної давності для задоволення позовної вимоги про стягнення з боржника позичальника ОСОБА_1 3% річних, нарахованих за час прострочення позичальником виконання зобов`язань у період з 08.07.2018 року по 09.04.2021 року, оскільки такі вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, тому їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні.

Перевіривши розрахунок, наданий банком, враховуючи алгоритм нарахування, колегія суддів вважає можливим визначити розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача в розмірі 2043,73 дол.США. Розрахунок проведений таким чином: 24741,80 дол.США заборгованості х 3% х 541 (кількість днів з 08.07.2018 року по 31.12.2019 року) : 365 :100 = 1100,16 дол.США + 742,25 дол.США за період з 01.01.2020 до 31.12.2020 року + 201,32 дол.США за період з 01.01.2021 року до 09.04.2021 року = 2043,73 дол.США (а.с.94), що за курсом НБУ, за яким позивач розраховував суму до стягнення (а.с.92), складає 57 177 грн..

Отже, підстава апеляційного оскарження позивачем судового рішення частково знайшла своє підтвердження, і доводи з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права є підставою для скасування рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові до поручителя ОСОБА_2 з інших підстав і про часткове задоволення позовних вимог до позичальника ОСОБА_1 в розмірі 57177 грн.

У справі, що переглядається, 26.01.2023 року ухвалено додаткове рішення про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 6000 грн витрат на правову допомогу.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Тому у зв`язку із скасуванням оскарженого рішення від 29.11.2022 року, додаткове рішення у цій справі від 26.01.2023 року втрачає силу.

Враховуючи висновки колегії суддів апеляційного суду по суті справи, судовий збір підлягає стягненню таким чином: з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача в розмірі 2081,60 грн. із розрахунку: 62339,54 грн. заявлених вимог : 57177 грн. задоволених позовних вимог, що становить 91,7 % від суми судового збору 2270 грн, що підлягала сплаті при звернення до суду в першій інстанції з урахуванням уточнень до позову, а не фактично сплаченої суми 2688 грн; та за апеляційне оскарження рішення 3122,4 грн із розрахунку 91,7 % від суми, що підлягала сплаті за судовий збір в розмірі 3405 грн.

Враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 у відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає стягненню сума 498 грн ( 8,3 %).

З урахуванням викладеного, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4706 грн (5204 грн - 498 = 4706 ) .

Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381,382,383,384,390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2022 року скасувати.

В задовленні позову Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання відмовити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» 57177 (п`ятдесят сім тисяч сто сімдесят сім) грн. суми трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» у відшкодування судових витрат 4706 (чотири тисячі сімсот шість ) грн .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст складений 21 березня 2023 року.

Головуючий: Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський