Справа № 462/7485/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Палюх Н.М., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.12.2018 по 07.10.2019 в сумі 97048,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала начальником бюро відділу центральної бухгалтерії /580/ на ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» та звільнена з роботи 14.09.2018 по ч. 3 ст. 38 КЗпП України (наказ №197к від 14.09.2018). В день звільнення відповідач не виплатив їй заборговану заробітну плату. Тому рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2019 у справі №462/7222/18 на її користь з відповідача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2018 по 17.12.2018 у розмірі 25780,80 грн. Цим ж рішенням встановлено, що її середній заробіток становить 485,24 грн. Згодом з`ясувалось, що відповідач також нараховував їй заробітну плату у меншому розмірі, ніж це визначено чинним законодавством, тому вона знову звернулась до суду. Постановою Львівського апеляційного суду від 28.06.2022 у справі №462/1174/21 на її користь з відповідача стягнуто 38946,95 грн. ненарахованої та невиплаченої заробітної плати. Такі кошти вона отримала 30.11.2022. Таким чином, відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97048,00 грн, виходячи з розрахунку: 485,24 грн (середньоденний заробіток) х 200 (кількість робочих днів за період з 18.12.2018 по 07.10.2019). Вказаний період мотивує тим, що особа розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Окрім цього, при розрахунку середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а саме по 30.11.2022 більш ніж втричі збільшується ціна позову, що в свою чергу призведе до необхідності сплати судового збору у великому розмірі, на що на даний час у неї відсутня така фінансова можливість. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

16 січня 2023 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі.

27 лютого 2023 відповідач на позовну заяву надав відзив, яким не визнав позовні вимоги, зазначивши, що позовна заява є безпідставною та необгрунтованою. Зазначає, що позивачка неодноразово зверталась до суду із позовними заявами до відповідача про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, а також зверталась за перерахунком її заробітної плати у зв`язку із застосуванням Галузевих угод, хоча з 14.09.2018 не перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2019 у справі №462/7222/18 на її користь з відповідача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2018 по 17.12.2018 у розмірі 25780,80 грн. Вказане рішення зі сторони відповідача виконане. Через три роки після звільнення, позивач знову звертається до суду та просить стягнути ненараховану та невиплачену заробітну плату та компенсацію втрати частини доходу, де постановою Львівського апеляційного суду стягнуто 38946,95 грн. ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, в решті вимог відмовлено. Вказані кошти також були виплачені через виконавчу службу. Однак, і цього позивачу було недостатньо, і остання звернулась до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.12.2018 по 07.10.2019 в сумі 97048,00 грн. Таким чином, враховуючи, що на момент звільнення у 2018 році позивачу були виплачені усі суми, які були узгоджені, а сума, яка встановлена судовим рішенням у справі стала узгодженою лише 28.06.2022, тобто на момент звільнення позивача такої суми не існувало, а тому не має підстав для застосування ст. 117 КЗпП України взагалі. Більше того, позивач не просить стягувати середній заробіток, пов`язуючи це із датою виконання судового рішення у справі №462/1174/21, а просить стягнути такий за період з 18.12.2018 по 07.10.2019, де остання дата не містить у собі жодної події, у зв`язку із якою виникло б право позивача на застосування ст. 117 КЗпП України. З огляду на це, вказаний період стягнення середнього заробітку є необгрунтованим зі сторони позивача. Також необхідно звернути увагу на порушення терміну звернення до суду, оскільки позовні вимоги стосуються 2018 року. Враховуючи, що у позовних вимогах позивач вказує на період стягнення середнього заробітку з 18.12.2018 по 07.10.2019, тобто звернення із даним позовом відбулось приблизно через 5 років, що є порушенням вимог ст. 233 КЗпП України. Окрім цього, вказує на те, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу. Так, Указом Президента України №64/2022 від 24.12.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 год 30 хв 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває і станом на сьогодні. У час повномасштабної війни, відповідач виконує стратегічно важливі завдання для нашої країни. На даний час є недостатність фінансування ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» та при цьому наявна необхідність виконання термінових замовлень для держави. На підприємстві працюють працівники, які виконують роботу, за яку необхідно виплачувати заробітну плату. Навіть при наявності вказаних обставин, відповідач під час війни, виплатив нараховану рішенням суду заборгованість. Позивач звільнилась з роботи 14.09.2018. Тобто вже 5 років остання не є працівником ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», однак отримала виплату у розмірі 64727,75 грн. Просила повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку.

У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала начальником бюро відділу центральної бухгалтерії /580/ на ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» та звільнена з роботи 14.09.2018.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2019 року у справі №462/7222/18 стягнуто із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2018 по 23.05.2019 у розмірі 83461,28 грн.

Окрім цього, постановою Львівського апеляційного суду від 28.06.2022 у справі №462/1174/21 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.06.2021, яким стягнуто з Державного підприємства Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з січня 2008 по вересень 2018 в розмірі 129263 грн 34 коп та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2008 по вересень 2018 станом на січень 2021 у розмірі 238525 грн 69 коп скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з Державного підприємства Львівський державний завод «Лорта» на користь ОСОБА_1 38946,95 грн ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За ст.117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.

Відповідно до виписки Філії ТВБВ АТ «Державний ощадний банк України» від 06 грудня 2022 року, на рахунок ОСОБА_1 30 листопада 2022 року зараховано 31352 грн. 29 коп. /а.с.37/.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відтак, суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Між тим, суд зазначає, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. При цьому, судом встановлено, що фактичний розрахунок вже було здійснено на виконання рішення суду. Так, між сторонами існував спір щодо необхідності виплати коштів і такий спір вже був розглянутий судом.

Суд вважає, що стягнутий рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2019 року у справі №462/7222/18 із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2018 по 23.05.2019 у розмірі 83461,28 грн., яким частково охоплюється період (18.12.2018 по 07.10.2019), за який позивач просить стягнути середній заробіток, єдостатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно ч.1 ст.55 Конституції України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним, оскільки фактичний розрахунок вже був здійснений. Суд також враховує, що рішення суду, що ухвалене 28 червня 2022 року, набрало законної сили в умовах воєнного стану, під час спаду економіки країни. В той же час, обставини, у зв`язку з якими сталась така затримка, на які послався відповідач, заслуговують на увагу. Так, військова агресія російської федерації призвела до економічної кризи в цілому в країні, та конкретно призвела до наслідків затримки виконання зазначеного рішення суду. Відповідач є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу. Ці обставини свідчать про те, що у відповідача не було можливості своєчасно виплатити кошти і в його діях відсутні ознаки протиправності та бездіяльності по відношенню до позивача.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Понесені позивачем витрати на підставі ст.141 ЦПК слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст.10, 11, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Львівський державний завод «ЛОРТА», адреса місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Патона,1, .

Суддя: