Постанова

Іменем України

28 лютого 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/360/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури

на рішення Обухівського районного суду Київської області

від 31 січня 2022 року

в складі судді Зінченко О. М.

у цивільній справі №372/1988/15-ц Обухівського районного суду Київської області

за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Київське лісове господарство"

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - ОСОБА_7 ,

про визнання недійсними правочинів, визнання недійсними державних актів, витребування земельних ділянок та визнання відсутнім права власності

У С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) та Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними: договори від 23 жовтня 2007 року дарування розташованих в смт. Козин Обухівського району Київської області земельних ділянок з кадастровими номерами :06:003:0071; :06:003:0069; :06:003:0067; :06:003:0066; :06:003:0012; :06:003:0011; :06:003:0064; :06:003:0063; :06:003:0062; :06:003:0061; :06:003:0060; :06:003:0059; :06:003:0058; :06:003:0057; :06:003:0056; :06:003:0055; :06:003:0054; :06:003:0053; :06:003:0052; :06:003:0051; :06:003:0015; та договору від 1 листопада 2007 року купівлі-продажу розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з кадастровим номером :06:006:0009.

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» ці спірні земельні ділянки з незаконного володіння ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Визнати недійсними державний акт серії ЯЕ 956724 від 2 листопада 2007 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га з кадастровим номером :06:003:0097; державний акт серії ЯЕ 956721 від 2 листопада 2007 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га з кадастровим номером :06:003:0101; державний акт серії ЯЖ 676100 від 12 серпня 2009 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,6 га з кадастровим номером :06:002:0005; державний акт серії ЯЖ 676125 від 12 серпня 2009 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,6 га з кадастровим номером :06:003:0002.

Визнати недійсним рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Обухівського МРУЮ Київської області №13070113 та №13071806 від 15 травня 2014 року в частині реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:003:0110 та :06:003:0111.

Визнати відсутнім право власності на спірні земельні ділянки належні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Визнати на спірні земельні ділянки право власності держави в особі Кабінету Міністрів України та право користування за ДП «Київське лісове господарство».

Позов мотивовано тим, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено порушення вимог земельного законодавства при укладенні договорів дарування та купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Спірні земельні ділянки, щодо яких укладалися правочини 23.10.2007 року, не вибували з власності держави у встановлений законом спосіб, оскільки уповноважені органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади таких рішень не приймали

ОСОБА_1 , відчужуючи земельні ділянки, не мав на них права власності, оскільки до 2007 року він не укладав договорів купівлі-продажу та дарування земельних ділянок, зазначених у державних актах на право власності на земельні ділянки, на підставі яких він у 2007 році відчужив ці земельні ділянки ОСОБА_8 .

Земельні ділянки, не знаходяться у межах смт. Козин, а розташовані орієнтовно у 3 км від меж вказаного населеного пункту (це підтверджується інформацією Козинської селищної ради, схемою формування селищної ради й іншими графічними матеріалами). А тому, спірні земельні ділянки не могли бути передані у власність громадян рішеннями Козинської селищної ради або ії виконкому.

Спірні земельні ділянки, згідно зі статтями 19, 57 і 84 Земельного кодексу України та статті 5 Лісового кодексу України належать до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства у порядку, визначеному ЛК України.

17 жовтня 2019 року прокурор Київської області подав заяву про залучення належних відповідачів та уточнення позовних вимог.

В обґрунтування заяви зазначено, що за результатами відомостей з Державного реєстру речових прав на майно та їх обтяжень, Публічної кадастрової карти України установлено, що відподачами здійснено поділ частини спірних земельних ділянок та відчужено право власності на підставі цивільно-правових угод. Зокрема ОСОБА_7 спірну земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0111 відчужено на підставі договору дарування від 30.09.2014 на користь ОСОБА_6 ; земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0110 відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2014 на користь ОСОБА_5 .

Також зазначено, що згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Київській області від 03.10.2019 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0110 ОСОБА_5 розділена на 21 земельну ділянку, з них 20 земельних ділянок, площею 0,0910 га кожна, з кадастровими номерами; :06:002:0074, :06:002:0077, :06:003:0113, :06:003:0116, :06:003:0119, :06:003:0122, :06:002:00772, :06:002:0075, :06:002:0078, :06:003:0114, :06:003:0117, :06:003:0120, :06:003:0123, :06:002:0073, :06:002:0076, :06:003:0112, :06:003:0115, :06:003:0118, :06:003:0121, :06:003:0124, та земельна ділянка, площею 0,1800 га, з кадастровим номером :06:003:0125.

Прокурор за наведених обставин просив замінити відповідача ОСОБА_7 на належних відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , і визнати відсутнім право власності ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на вище зазначені земельні ділянки та витребувати ці спірні земельні ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство».

Ухвалою Обухівського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року задоволено клопотання прокурора та прийнято уточнені позовні вимоги до до розгляду.

Державне підприємство «Київське лісове господарство» підтримало цивільний позов та просило задовольнити в повному обсязі. Вказало, що спірна земельна лісова ділянка відноситься до земель лісового фонду Козинського лісництва і знаходиться в землекористуванні підприємства відповідно до планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування. Згоди на вилучення лісових земель землекористувачем ДП «Київський лісгосп» не надавалось, відповідно і погоджень проектно - технічної документації не розглядалось. Звернень щодо проведення розрахунків збитків лісогосподарського виробництва до підприємства не надходило. Згоду на зміну цільового призначення Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало (т. 1, а.с. 214-215).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Відповідачі приймали участь у розгляді справи через представників.

ОСОБА_3 позов не визнав, подав заперечення проти позову. Вважав позовні вимоги неогрунтованими, оскільки договори, на підставі яких у ОСОБА_2 виникло право власності на земельні длянки не були визнані судом недійсними, також не скасовувались державні акти на право власності на ці земельні ділянки. Крім того, посилаючись на те, що оспорювані правочини були укладені 23.10.2007 року, просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності (т. 1, а.с. 153-155).

ОСОБА_9 заперчуючи проти позову посилався не те, що прокурором не доведено фактичні обставини, на які він посилається у позовній заяві. Вважав, що неможливо встановити дійсні обставини щодо видачі бланків державних актів. Вказав, що у сфері оформлення права власності, зокрема, видачі державних актів у вказані роки була вакханалія, і держава не могла створити надійну, прозору систему. А тому за таку ситуацію повинна відповідати держава, а не відповідачі у справі. Позов прокурора суперечить вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Стверджував, що відсутні правові підстави для витребування земельних ділянок, оскільки між ним та ОСОБА_8 укладалися не договори дарування, а договори купівлі-продажу земельних ділянок. Також, як на піставу відмови у задоволенні позову посилався на пропуск позовної давності (т. 1, а.с. 156- 170).

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог посилався на недоведеність прокурором фактичних обставин справи, на які останній посилався у позові. Вважав, що зібрані у кримінальному проваджені докази є неналежними. Через втрату документації органами земельних ресурсів та місцевими віділеннями ДП «Центр ДЗК» встановити достовірні обставини видачі державних актів неможливо. Позовні вимоги прокурора суперечать правовим висновкам Європейського суду з прав людини в аналогічних справах. Прокурором та позивачами пропущено позовну давність без жодних поважних причин (т. 1, а.с. 194-200).

ОСОБА_4 позов не визнав та вважав, що у зв'язку з пропуском позовної давності позов не підлягає задоволенню. Також вказав, що у кримінальних провадженнях, які стосуються спірних земельних ділянок, не встановлено причетності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і тим більше ОСОБА_4 до протиправних дій з цими земельними ділянками, а розслідуються за фактом підроблення невстановленими службовими особами управління земельних ресурсів у Обухівському районі Київської області бланків державних актів на право власності на земельні ділянки, підроблення договорів купівлі-продажу та дарування земельних ділянок, використання завідомо підроблених документів, шахрайського заволодіння майновими правами на земельні ділянки державної власності, укладення угод купівлі-продажу та дарування земельних ділянок, одержаних внаслідок суспільно небезпечного протиправного діяння - шахрайства. Позовна заява не містить обґрунтувань порушення закону при укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 201- 206).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , діючи через представника ОСОБА_10 , вважали, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що прокурор подав позов після спливу позовної давності, яку прокурор та позивачі пропустили без поважних причин.

Останнім рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, заступник керівника Київської облсної прокуратури (далі - прокурор) подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи; судом не досліджено наявні в матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог та не надано таким доказам правової оцінки.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не враховано, що підставами звернення прокурора до суду з позовом у даній справі і є встановлені обставини безпідставного отримання відповідачами правовстановлюючих документів на оспорювані земельні ділянки та їх фактичне вибуття з власності держави не у встановлений законом спосіб.

Звернув увагу, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту вибуття землі із власності держави та постійного користування ДП «Київське лісове господарство», зміни її цільового призначення та подальшого надання у власність для інших потреб, ніж ведення лісового господарства, в порядку передбаченому чинним земельним законодавством. А позиція суду щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, відчужені ним на користь ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу від 23.10.2007, є надуманою та ґрунтується на припущеннях.

Судом, в порушення вимог ст. 81, 95, 263, 264 ЦПК України, не надано жодної правової оцінки наданим прокурором доказам, які свідчать, що ОСОБА_1 а ні в 2004, а ні в 2007 роках не мав жодних належних правовстановлюючих документів на відчужувані земельні ділянки, і навпаки, означені землі станом на дату укладення договорів перебували у власності держави у складі угідь земель лісогосподарського призначення в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

Судом проігноровано, що частина державних актів на право власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_1 від 18.06.2004, які зазначені у оспорюваних договорах купівлі-продажу як документи, що підтверджують право власності продавця, навіть теоретично не могли видаватись останньому у 2004 році, оскільки заявку на друк бланків державних актів з відповідними реквізитами Держкомземом України подано лише 02.09.2005, передано їх до Київського обласного головного управління земельних ресурсів 16.09.2005 та надіслано за відповідними накладними до Обухівського та Миронівського районних відділів земельних ресурсів. А інші примірники вказаних держаних актів, звіти щодо їх використання чи підтвердження реєстрації за ОСОБА_1 в органах земельних ресурсів відсутні, відповідачем їх оригінали чи засвідчені копії до матеріалів справи не долучались та судом не досліджувались.

Звернув увагу, що вказані, як підстава набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки договори купівлі-продажу від 2004 року останнім не укладались, що підтверджується протоколами допитів самого ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , поданими нотаріусом ОСОБА_18. звітами про використання бланків нотаріальних дій, а також вилученими під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000148 від 23.01.2013 у ОСОБА_11 (водій нотаріуса ОСОБА_18 ) реєстрами вчинених нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_18 за період з 16.01.2004 по 22.04.2004, які нібито були викрадені у останньої.

Вважав, що за таких обставин не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду щодо законності цивільно-правових угод, на підставі яких відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки, оскільки згідно положень ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору.

Вказував, що не відповідають вимогам ст. 82 ЦПК України посилання суду на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 09.09.2017 у справі №372/391/17, оскільке таке рішення скасовано постановою Верховного Суду від 13.11.2019.

Судом безпідставно не надано оцінку документам, що зібрані в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000148, з тих підстав, що вони здобуті поза межами процедур, передбачених ЦПК України, та за відсутності вироку у кримінальному провадженні.

Зауважив, що ЦПК України не визначає окремих процедур для зібрання письмових доказів, а відомості від державних підприємств, установ та організацій, отримані на запит слідчого в межах повноважень, передбачених КПК України, відповідають вимогам до письмових доказів, містять інформацію щодо предмету доказування, а будь-яка інформація, що дані докази зібрані у спосіб, не передбачений законом, відсутня. Крім цього, додав, що обвинувальні акти відносно ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 щодо вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190, ч. 2, 3 ст. 358 КК України, скеровано до суду ще в жовтні 2017 року, триває судовий розгляд.

На думку скаржника, відсутність вироку жодним чином не може впливати на належність чи допустимість зазначених доказів, оскільки як під час судового слідства у кримінальному провадженні, так і під час оцінки доказів в порядку цивільного судочинства, суд оцінює подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням. Предмет цивільного позову безпосередньо не пов`язаний з доведенням чи необхідністю доведення вини будь-кого із учасників справи, а підстави позову не ґрунтуються на встановленні ролі конкретних осіб у протиправному оформленні та подальшому відчуженні речових прав держави на спірне майно.

Зазначив, що не відповідають вимогам ст. 388 ЦК України і твердження суду щодо відсутності правових підстав для витребування у відповідачів спірних земельних ділянок.

Вважав, що є безпідставними аргументи суду про те, що Кабінет Міністрів України не мав розпоряджатись спірними землями, оскільки не відомо до якої групи відносились ліси на спірних землях, так як згідно інформації ВО «Укрдержліспроект» вказані ліси є рекреаційно-оздоровчими лісами - лісогосподарською частиною лісів зелених зон, які згідно Порядку поділу лісів на групи, віднесення їх до категорій захисності та виділення особливо захисних земельних ділянок лісового фонду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 №557, відносяться до лісів, які виконують переважно санітарно-гігієнічні та оздоровчі функції та відносяться до першої групи лісів.

Посилання суду на те, що спірні земельні ділянки знаходяться вмежах смт Козин обґрунтовані виключно фразою «згідно позову», тоді як в позові зазначено, що земельні ділянки розташовані в 3 км від меж вказаного населеного пункту.

Судом першої інстанції не встановлено наявності волі будь-якого уповноваженого органу на припинення речового права держави на спірні земельні ділянки.

Судом безпідставно зазначено в рішенні на відсутність виключного випадку для представництва прокурорм інтересів держави в особі КМУ з посилання на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки на момент звернення прокурора до суду з даним позовом ця норма не набрала чинності.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_21 , подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Також просив розглянути справу за його відсутності та відсутності його представника ОСОБА_21 .

Відповідачі: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи шляхом повідомлення дати судового засідання на 28.02.2023 їхньому уповноваженому представнику ОСОБА_10 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду під час судового засідання 31.01.2023 (том 9, а. с. 34).

Представник ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - ОСОБА_10 надавав пояснення в судовому засіданні 29.11.2022, та посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У призначений час судового засідання 28.02.2023 представник ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_10 на зв'язок в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не вийшов.

Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні розглянуто клопотання ОСОБА_10 про залучення до участі у розгляді справи у якості третьої особи ТОВ «СІГМА КОРП» та відмовлено у задоволенні завленого клопотання, оскільки клопотання не містить обґрунтувань яким чином рішення суду може стосуватися прав такої особи. Крім того, в клопотанні не зазначено адресу місцезнаходження такої особи для її виклику в судове засідання.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливіості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник, який подав відповідну заяву.

Прокурор Холоденко А. С. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Пояснила суду, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. Рішення про відмову в задоволенні позову суд обґрунтовував недоведеністю по суті спору. Однак, матеріалами справи повністю доведено факт незаконності вибуття спірних земельних ділянок, які є землями лігогосподарського призначення на підставі підроблених державних актів, договорів купівлі-продажу. Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що спірні земельні ділянки знаходяться за межами смт Козин, що безпосереньо підтверджується картографічними матеріалами та відповіддю смт Козин. Також спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, що в свою чергу підтверджується матеріалами лісовпорядкування. І жодний цей довід позовної заяви чи будь-який документ не спростований належними та допустимими доказами.

Крім цього, прокурор Холоденко А. С. також пояснила щодо строків позовної давності, а саме зазначила що даний позов прокуратурою подано в травні 2015 року. На момент звернення до суду з даним позовом розпорядником земель лісогосподарського призначення в силу ст. 122, 149 ЗК України був Кабінет Міністрів України, у зв`язку з чим Верховний Суд, скасовуючи судове рішення у цій справі, зазначив встановити саме момент обізнаності позивача - Кабінету Міністрів України про порушене право у спірних правовідносинах.

Також в поясненнях прокурор звернула увагу апеляційного суду на те, що спірні правовідносини і так би мовити факт вибуття з державної власності земель без будь-яких правовстановлюючих документів та на підставі підроблених державних актів, КМУ стало відомо з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у даній справі. Положення закону, щодо обов'язку прокурора завчасно повідомляти особу, в інтересах якої прокурор має звернутися з позовом за захистом порушеного права, почали діяти в липні 2015 року, тоді як позов прокурором подано в травні 2015 року.

Звернула увагу і на те, що дана справа не є єдиною, так як є декілька схожих справ з аналогічних підстав, де інші відповідачі та інші земельні ділянки, зокрема справа №372/1729/17, де суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення про задоволення позову прокурора.

Представник Кабінету Міністрів України - Довгань О. О. апеляційну скаргу прокурора підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач - Державне підприємство «Київське лісове господарство», належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. У відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи без його участі та участі його представника ОСОБА_21 (том 8, а. с. 78-89).

Відповідач ОСОБА_3 , місце реєстрації якого в м. Донецьк, в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному вебсайті суду.

Відповідач ОСОБА_4 , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, судову повістку отримав 14.02.2023, в судове засідання не з`явився (том 9, а. с. 68).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки за адресою, повідомленою цією особою. За відомостями поштового відділення від 10.02.2023 за зазначеною адресою особа відсутня, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Третя особа - ОСОБА_7 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК, в судове засідання не з'явилася.

Ураховуючи викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з'явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора Холоденко А. С. та представника Кабінету Міністрів України Довганя О. О., пояснення представника ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - ОСОБА_10 , наданих в судвому засіданні 29.11.2023, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів та ДП «Київсьтке лісове господарство» за захистом прав власника на земельні ділянки лісового фонду, право власності на які неправомірно зареєстровано за фізичними особами.

Відповідно до ст. 48 Лісового кодексу України, затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства АР Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища АР Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади охорони навколишнього природного середовища.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування на спірну земельну ділянку виготовлялись Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», який є єдиним виконавцем робіт з лісовпорядкування в Україні.

Так, згідно протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Київського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки (складений за розширеного безперервного лісовпорядкування 2003 року), матеріали лісовпорядкування затверджені Начальником обласного управління господарства в Київській області та погоджені Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області, як того вимагає ч. 4 ст. 48 Лісового кодексу України.

Пункт 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що спірна земельна ділянка лісового фонду перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Київське лісове господарство» і документом, що підтверджує таке право, до одержання державного акта про право постійного користування ними, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

З копії Планшету №1, що міститься в матеріалах справи вбачається, що спір стосується лісових ділянок, які відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва та розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 і знаходяться в землекористуванні ДП «Київське лісове господарство» (том 1, а. с. 216).

Згоди на вилучення лісових земель землекористувачем ДП «Київський лісгосп» не надавалось, відповідно і погоджень проектно-технічної документації не розглядалось. Звернень щодо проведення розрахунків збитків лісогосподарського виробництва до підприємства не надходило. Згоду на зміну цільового призначення Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало (том 1, а. с. 214-218).

Матеріали справи не містять належних та достовірних доказів на спростування встановлених обставин.

Незважаючи на те, що спірні лісові ділянки у законний спосіб не передавалися у власність а ні фізичним, а ні юридичним особам, ці ділянки стали предметом правочинів щодо їх відчуження на користь фізичних осіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.10.2007 і 01.11.2007 укладено 21 договір дарування та один договір купівлі-продажу спірних земельних ділянок, які, як зазначено в цих оспорюваних договорах, розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області, посвідчені нотаріусом Обухівського нотаріального округу ОСОБА_18., а саме земельні ділянки: площею 1,4 га із кадастровим номером :06:003:0071; площею 1,6 га із кадастровим номером :06:003:0069; площею 0,6 га із кадастровим номером :06:003:0067; площею 1,4 га із кадастровим номером :06:003:0066; площею 1,2 га із кадастровим номером :06:003:0012; площею 1,0 га із кадастровим номером :06:003:0011; площею 0,8 га із кадастровим номером :06:003:0064; площею 0,6 га із кадастровим номером :06:003:0063; площею 1,6 га із кадастровим номером :06:003:0062; площею 0,8 га із кадастровим номером :06:003:0061; площею 1,4 га із кадастровим номером :06:003:0059; площею 1,0 га із кадастровим номером :06:003:0058; площею 1,2 га із кадастровим номером :06:003:0057; площею 0,8 га із кадастровим номером :06:003:0056; площею 0,8 га із кадастровим номером :06:003:0055; площею 1,2 га із кадастровим номером :06:003:0054; площею 1,0 га із кадастровим номером :06:003:0053; площею 0,8 га із кадастровим номером :06:003:0052; площею 1,0 га із кадастровим номером :06:003:0052; площею 1,0 га із кадастровим номером :06:003:0015; площею 1,2 га із кадастровим номером :06:006:0009.

На підставі вказаних договорів та за результатами об`єднання, ОСОБА_2 сформовано наступні земельні ділянки: земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0097 загальною площею 3 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0098 загальною площею 1,8 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0099 загальною площею 3 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0100 загальною площею 3 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0101загальною площею 3 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0102 загальною площею 4,2 га; земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0103 загальною площею 4 га.

Частина з вказаних вище земельних ділянок були відчужені ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, а саме: ОСОБА_7 відчужена земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0103, загальною площею 4 га; ОСОБА_3 земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0102, загальною площею 4,2 га; ОСОБА_4 земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0101, загальною площею 3,0 га та ОСОБА_3 земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0097, загальною площею 3,0 га.

На підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу та за результатами поділу, останніми власниками отримані наступні державні акти: державний акт серії ЯИ 495032 від 07.06.10 на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку загальною площею 4,0 га із кадастровим номером :06:003:0103; державний акт серії ЯЕ 956724 від 02.11.07 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га із кадастровим номером :06:003:0097; державний акт серії ЯЕ 956721 від 02.11.07 на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га із кадастровим номером :06:003:0101; державний акт серії ЯЖ 676100 від 12.08.09 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,6 га із кадастровим номером :06:002:0005; державний акт серії ЯЖ 676125 від 12.08.09 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,6 га із кадастровим номером :06:003:0002.

В подальшому ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу відчужив вищезазначені земельні ділянки на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 а саме: ОСОБА_7 відчужена земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0103 загальною площею 4 га; ОСОБА_3 земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0102 загальною площею 4,2 га; ОСОБА_4 земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0101 загальною площею 3,0 га; ОСОБА_3 земельна ділянка із кадастровим номером :06:003:0097, загальною площею 3,0 га.

В свою чергу ОСОБА_7 спірну земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0111 відчужила на підставі договору дарування від 30.09.2014 на користь ОСОБА_6 ; земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0110 відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2014 на користь ОСОБА_5 .

Згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Київській області від 03.10.2019 №10-10-0.222-12828/2-19 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :06:003:0110 ОСОБА_5 розділена на 21 земельну ділянку, з них 20 земельних ділянок площею 0,0910 га кожна, з кадастровими номерами: :06:002:0072, :06:002:0073, :06:002:0074, :06:002:0075, :06:002:0076, :06:002:0077, :06:002:0078, :06:003:0112, :06:003:0113, :06:003:0114, :06:003:0115, :06:003:0116, :06:003:0117, :06:003:0118, :06:003:0119, :06:003:0120, :06:003:0121, :06:003:0122, :06:003:0123, :06:003:0124, та земельна ділянка площею 0,1800 га з кадастровим номером :06:003:0125.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не були учасниками правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обґрунтування позову; підстави для позбавлення їх об`єктів права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки державі. Також суд зазначив, що позовні вимоги прокурора щодо витребування земельних ділянок є необґрунтованими і такими, що не узгоджуються з чинним законодавством та суперечать дійсним обставнам справи.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи прокурора про неправомірні дії відповідачів є безпідставними, оскільки відсутній чинний вирок суду, який би встановлював винуватість у скоєнні ними будь-яких злочинів, так само відсутні інші судові рішення, які б встановили незаконність набуття відповідачами права на землю або правовстановлюючих документів попередніх власників спірних земельних ділянок. Таким чином, витребування спірних земельних ділянок у відповідачів не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном. Заявляючи вимоги про витребування земельних ділянок у відповідачів, прокурор не зазначив після якого недійсного правочину останні набули право власності на землю і яким рішенням встановлена недійсність даного правочину. Позовні вимоги фактично пред'явлені в інтересах не держави загалом, а в інтересах Кабінету Міністрів України. Однак прокурором не надано доказів про наявність виключного випадку для подання позову заступником прокурора Київської області, зокрема, чи була письмова вказівка Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред'явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Згідно позову спірні земельні ділянки знаходяться у межах населеного пункту - смт Козин Обухівського району Київської області, але прокурор не вказує на необхідність захисту прав територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області. Обґрунтування позову стосується захисту загальнодержавної власності, разом з тим, прокурор не подав належних і допустимих доказів на підтвердження віднесення земель до лісового фонду, не обґрунтував порушення прав та законних інтересів Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх неправильними, з наступних підстав.

Відповідно до статті 131 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з урахуванням вимог цього Кодексу.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Аналогічні вимоги щодо наявності права власності дарувальника на річ, яка є предметом договору дарування, викладені в ст. 316, 318, 717, 718 ЦК України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що не виявлення під час досудового розслідування оригіналів чи копій документів щодо первинного виділення спірних земельних ділянок свідчить про законность укладення 23.10 2007 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двадцяти двох правочинів.

За приписами норм процесуального права особа повинна довести обставини на які вона посилається належними, достовірними та достатніми доказами. Докази на підтвердження первинного законного виділення спірних земельних ділянок відповідачі не надали. Доводи відповідачів ґрунтуються на тому, що у зв`язку з відсутністю первинних документів, дослідити хронологію обставин купівлі-продажу земельних ділянок є неможливим. При цьому, під час досудового розслідування у кримінальних справах відповідачі постійно змінювали свої покази щодо обставин набуття у власність спірних земельних ділянок.

Разом з тим, доказами наявними в матеріалах справи підтверджується, що з початку 2001 року до 2007 року розпоряджень голови РДА щодо вилучення земельних ділянок лісового фонду та виділення їх окремим громаданям або юридичним особам в межах землекористування ДЛОГО «Київліс» Козинського лісництва (виділ 9 квартал 13, виділ 14 квартал 12, 1, виіл 19 квартал 10 і 13, виділ 15 квартал 1,2 та вділ 10 квартал 1) не виносилось.

Незважаючи на це, в період часу з березня 2004 року до жовтня 2007 року землевпорядною організацією - Обухіська філія ДП «Центр державного земельного кадастру» було видано фізичним особам державні акти на право власності на земельні ділянки в загальному розмірі на 111,2809 га, з яких ОСОБА_1 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки в розмірі 23,2 га, а ОСОБА_2 отримав державні акти на право власності на земельні ділянки в розмірі 37,1809 га.

В подальшому 23.10.2007 та 01.11.2007 ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 двадцять один договір дарування та один договір купівлі-продажу спірних у цій справі земельних ділянок.

Як зазначено в оспорюваних договорах купівлі-продажу земельних ділянок, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , продавець є власником земельних ділянок на підставі державних актів на право власності серії ЯБ № 794428, 794429, 794432, 794434 від 15.06.04, ЯБ № 794426, 794427, 794430, 794431, 794433, 794436, 794438, 794442 від 16.06.04, ЯБ № 794437, 794439, 794440, 794441, 794443, 794444, 794445, 794447, 794448, від 17.06.04 та ЯБ № 794448 від 18.06.04, виданих (яким органом в договорах не зазначено) на підставі договорів дарування № 2896, 2898, 2902, 2904, 2906, 2908, 2910, 2912, 2914, 2916, 2918, 2919, 2922, 2924, 2926, 2927, 2928, 2932, 2934, 2936, 29308 від 29.03.04 та договору купівлі-продажу від №3146 від 12.04.04.

В той же час в матеріалах справи наявні письмові докази, що вказані як підстава набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, договори дарування та купівлі-продажу в 2004 році останнім не укладались, що підтверджується протоколами допитів в ході розслідування кримінального провадження №0000148 самого ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 (приватний нотаріус), поданими нотаріусом ОСОБА_18. звітами про вчинені нотаріальні дії, а також вилученими під час досудового розслідування у ОСОБА_11 (водій нотаріуса ОСОБА_18.) реєстрів вчинених нотаріальних дій нотаріуса ОСОБА_18 за період з 16.01.04 по 22.04.04, які нібито були викрадені у останньої.

Також слід враховувати, що заявка на друк державних актів на право власності серії ЯБ № 794428, 794429, 794432, 794434 від 15.06.04, ЯБ № 794426, 794427, 794430, 794431, 794433, 794436, 794438, 794442 від 16.06.04, ЯБ № 794437, 794439, 794440, 794441, 794443, 794444, 794445, 794447, 794448, від 17.06.04 та ЯБ № 794448 від 18.06.04 була подана Держкомземом України лише 02.09.05, що вказує на неможливість їх видачі в 2004 році.

Крім того, державні акти вказаної серії Головним управлінням Держкомзему у Київській області були видані на Управління земельних ресурсів у Миронівському районі за накладною №141 від 22.12.05 (лист ГУ Держкомзему у Київській області №07-03-1/1842 від 30.01.12).

Миронівським відділом земельних ресурсів 14.07.06 вказані бланки державних актів були передані Миронівському районному центру ДЗК на підставі накладної №21. Звіти про використання Миронівським районним центром ДЗК вказаних бланків державних актів до Миронівського відділу земельних ресурсів не надходили, що підтверджується допитами співробітників.

Аналіз наведених фактичних обставин вказує на те, що спірні землі не вибували з державної власності у встановлений законом спосіб і рішень органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади, які наділені компетенцією розпоряджатись такими землями, не приймалось.

Також з матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки ніколи не знаходились в межах смт Козин, а розташовані орієнтовно в 3 (трьох) кілометрах від меж вказаного населеного пункту, що підтверджується інформацією Козинської селищної ради, схемою формування селищної ради та іншими графічними матеріалами.

Спірні земельні ділянки в силу положень ст. 19, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України, відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України.

Так, згідно інформації ДП «Київське лісове господарство», викладеної в листі №02-1008 від 30.11.11, спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет №1), розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 на території Козинської селищної ради.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції на день подання позову) визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Крім того, в постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року №6-212цс14, від 25 січня 2015 року №6-224цс14 та від 23 грудня 2015 року №6-377цс15 було висловлено правову позицію, згідно з якою при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Отже, рішення про вилучення та розпорядження спірними земельними ділянками лісогосподарського призначення мав право приймати лише Кабінет Міністрів України.

Слід зазначити, що відповідно до положень ст. 122, 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України і на момент пред`явлення вказаного позову являвся компетентним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись спірними земельними ділянками.

Отже, з урахуванням новедених положень закону правом розпоряджатися спірними земельниим ділянками на момент виникнення спірних правовідносин був наділений виключно Кабінет Міністрів України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при набутті права власності відповідачами на спірні земельні ділянки змінено їх цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі для ведення підсобного селянського господарства.

Зміна цільового призначення спірних земельних відбулась з порушенням ч. 1 ст. 20 та ст. 207 Земельного кодексу України, а саме без прийняття компетентним органом відповідного рішення та без нарахування і сплати втрат лісогосподарського виробництва, у зв`язку з вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб.

Сукупний аналіз наведених положень закону та наявних у справі доказів вказує на те, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування від 23.10.2007 та договору купівлі-продажу від 01.11.2007 спірних земельних ділянок не був їх власником, а відтак в подальшому і не мав законних підстав відчужувати дані земельні ділянки.

Заперечуючи проти задоволення позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів того, що у нього були наявні правові підстави для набуття прав на спірні земельні ділянки та на спростування наведених вище обставин справи.

Долучені до матеріалів справи письмові докази, а саме протоколи допитів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні свідчать про те, що останній постійно змінював свої покази. Визнавав, що він був обізнаний, що спірні земельні ділянки є лісовими ділянками і тому він мав власний інтерес для їх придбання у власність. Посилався на те, що він особисто не займався питанням пошуку та придбанням цих земельних ділянок. Цим питанням займалися брокери і можливо іншими особами були підроблені правовстановлюючі документи на ці земельні ділянки.

Посилаючись на необґрунтованість позову прокурора Долгополов Е. С. не надав доказів на спростування доводів прокурора, що земельні ділянки вибували із власності держави у незаконний спосіб.

В той же час, колегія суддів зауважує, що надані прокурором документи на підтвердження позовних вимог є належними доказами в даній справи, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на відсутність вироку суду, яким встановлена винуватість у скоєних відповідачами злочинів, та інших судових рішень, які б встановили незаконність набуття відповідачами права на землю або правовстановлюючих документів попередніх власників спірних земельних ділянок.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та не надав належної правової оцінки доказам наявним в матеріалах справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог та у зв`язку з цим незаконно відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , що 23.10.2007 між ними укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок, а не договори дарування, як зазначає прокурор, тому, що такі доводи спростовуються наявними у матеріалах справи копіями цих договорів дарування (том 1, а. с. 16-43).

До того ж, суд першої інстанції безпідставно послався на добросовісність дій відповідачів при укладенні оспорюваних правочинів. Так, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, а тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обґрунтування позову.

Разом з тим, до такого висновку суд першої інстанції без врахування того, що Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об'єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, відповідачі проявивши розумну обачність, могли та повинні була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц та від 30 травня 2018 року у справі №469/1393/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи та наявних у ній фотознімків, спірні земельні ділянки вкриті лісистою рослинністю, що могло вказувати на віднесення їх до лісового фонду, і відповідачі, укладаючи договори могли виявити обачність та перевірити законність набуття попередніми титульними власниками прав на такі земельні ділянки. При цьому, приватні інтереси відповідачів не можуть ставитися вище суспільного інтересу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що є необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо законності цивільно-правових угод, на підставі яких відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки.

Також, з огляду на вищевикладене, знайшли своє підтвердження і доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не встановлено наявності волі будь-якого уповноваженого органу, зокрема Кабінету Міністрів України, на припинення речового права держави на спірні земельні ділянки.

Крім цього, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про не надання прокурором доказів про наявність виключного випадку для подання позову заступником прокурора Київської області, зокрема, письмової вказівки Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави у суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

При цьому специфічні умови для представництва встановлені для тих випадків, коли позов пред`являється в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки має бути письмова вказівка чи наказ Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказані висновки зроблені в постанові Верховного Суду у справі №806/1000/17, постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №687/379/17, від 13 листопада 2019 року у справі №372/391/17, постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №911/360/17.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред`явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи наявність права на звернення із даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, прокурор зазначав, що у даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави через порушення земельних прав народу України, що виразилося у безпідставному вибутті імперативно обмежених у цивільному обороті земель лісогосподарського призначення з власності держави за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу державної виконавчої влади, а також через нездійснення захисту цих інтересів Кабінетом Міністрів України, як законним їх розпорядником. Так, предметом спору по суті у даній справі є землі лісогосподарського призначення, стосовно яких законом установлено обмеження щодо використання в цивільному обороті (ст. 56, 57, 84 ч. 4 Земельного кодексу України та ст. 17 Лісового кодексу України), оскільки усі ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, усі ліси на території України становлять державний лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на убезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного правління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування.

До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно з 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» у сфері охорони навколишнього природного середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.

Проте, до компетенції Кабінету Міністрів України не входять повноваження контролю у сфері земельних правовідносин, тобто він не має функцій по виявленню порушень у цій сфері. Зокрема, до безпосередніх повноважень Кабінету Міністрів України не віднесено функцій здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має законної можливості витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно власників та користувачів земельних ділянок, підстав укладення правочинів між фізичними особами, тощо, особливо вважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб`єктами владних повноважень.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Отже, будучи особою, що реалізує від імені держави права власника спірних земель, Кабінет Міністрів України не міг та фактично не здійснив захист порушених прав держави на спірні земельні ділянки, оскільки не має механізму одночасного самостійного встановлення та збирання доказів порушення права власності держави, яке є предметом судового розгляду у даній справі, для подальшого звернення до суду з позовом.

З урахуванням викладеного, у колегії суддів наявні всі підстави вважати доведеними підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України у даній справі.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані договори дарування земельних ділянок, договір купівлі-продажу земельної ділянки та державні акти на право власності на спірні земельні ділянки є незаконними, а тому наявні правові підстави для визнання цих правочинів недійсними.

Однак, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для відмови в задоволенні цих позовних вимог, у зв'язку з тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

При цьому, до такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц.

Як вже вказувалося вище, позов у цій справі поданий прокурором в інтересах держави, у зв'язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельними ділянками державної власності, зокрема, фізичними особами - відповідачами. При цьому, однією з позовних вимог є витребування земельних ділянок з незаконного володіння.

У вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справ № 910/1809/18 та від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 та інших.

Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 зазначено, що визнання недійсним державного акта теж не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19 та від 22.06.2021 у справі №200/606/18.

З наведеного слідує, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів, на підставі яких ОСОБА_1 були відчужені спірні земельні ділянки, та визнання недійсними державних актів на землю, не відповідають належному способу захисту.

З цих же підстав не відповідають належному способу захисту і позовні вимоги про визнаня відсутнім права власності відповідачів на спірні земельні ділянки та визнання права власності держави в особі Київської обласної державної адміністрації і права користування за ДП «Київське лісове господарство» на спірні земельні ділянки, визнання недійсним рішення державного реєстратора, а відтак і не підлягають задоволенню.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права власності та визнання права власності, визнання недійсним рішення державного реєстратора відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог з інших підстав.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна в силу ст. 376 ЦПК України також підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Згідно зі статтею 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

За приписами статей 20, 21 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно зі статтею 55 ЗК України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі, лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Згідно з пунктом «ґ» частини третьої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини другої статті 149 ЗК України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Згідно з пунктом 12 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

Відповідно до пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України 9в редакції на час виникнення спірних правовідноси), до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Статтею 48 Лісового Кодексу України визначено, що в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Тобто при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у відповідній редакції.

Як відомо з матеріалів справи, спірні земельні ділянки розташовані орієнтовно в 3 (трьох) кілометрах від меж населеного пункту, що підтверджується інформацією Козинської селищної ради, схемою формування селищної ради та іншими графічними матеріалами.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ДП «Київське лісове господарство» надавало згоду на переведення спірних земельних ділянок з лісових земель на землі для ведення особистого селянського господарства.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 58 ЛК України, у разі зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, органи, що приймають таке рішення, одночасно вирішують питання про збереження або вирубування дерев і чагарників та про порядок використання одержаної при цьому деревини. Зазначене питання вирішене не було, про що не могли не знати особи, на чию користь виділені земельні ділянки.

Аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення та підлягають використанню для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України, погодження про зміну цільового призначення земель не надавалися; на час укладення оспорюваних договорів про відчуження спірних земельних ділянок ОСОБА_1 не був їх власником. А відтак спірні земельні ділянки вибули з володіння власника (держави) поза його волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набував не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Беручи до уваги наведені норми матеріального права та зважаючи, що належними у справі доказами підтверджено вибуття спірних земельних ділянок із державної власності в особі КМУ поза волею власника, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідачів.

Колегія суддів відхиляє заперечення відповідачів, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 зазначив, що відповідно до Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Заявляючи про сплив позовної давності, відповідачіпосилалися на те, що зважаючи на укладення оспорюваних договорів у жовтні 2007 року, прокурор ще у 2007 році не був позбавлений можливості провести перевірку, дізнатить про наявність або відсутність порушення вимог законодавства під час укладення спірних договорів та вжити відповідні заходи прокурорського реагування. Однак, з позовом прокурор звернувся в травні 2015 року.

Разом з тим, такі посилання не відповідають нормам чинного законодавства. Як було зазначено, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі. Визначальним для визначення початку перебігу строків позовної давності в даній справі є момент, з якого саме Кабінет Міністрів України дізнався про порушення права власності на спірні земельні ділянки. Саме по собі здійснення прокурором процесуальних дій по факту підробки документів в рамках кримінального провадження не впливає на перебіг позовної давності для Кабінету Міністрів України, який є належним розпорядником спірних земель.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор у письмових поясненнях посилався на те, що Кабінету Міністрів України про вказані порушення не було відомо до звернення прокурора з даним позовом, оскільки рішення про передачу у власність спірних земельних ділянок КМУ не приймалися.

Відповідачами не спростовані вказані обставини та не надано доказів на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення прав раніше.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем було пропущено строки позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задоволення позовних вимог про витребування земельних ділянок не є втручанням у право на мирне володіння майном.

Верховний Суд в постанові від 02.02.2022 у справі №202/3508/20, надаючи оцінку пропорційності втручання у мирне володіння майном, дійшов наступного правового висновку.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України").

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

У даній справі правовідносини пов`язані з вибуттям лісових земель державної власності у приватну власність для інших цілей, ніж визначені законом, а тому втручання у право власності фізичних осіб шляхом задоволення позовної вимоги про витребування земельних ділянок безумовно становить «суспільний», «публічний» інтерес.

Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах лісогосподарства, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог про витребування майна з володіння відповідачів - фізичних осіб не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства "Київське лісове господарство".

Колегія суддів вважає, що у прокурора відсутні повноваження на подання даного позову в інтересах держави в особі Державного підприємства "Київське лісове господарство", з огляду на таке.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», в редакції на час звернення до суду (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 121 Конституції України ( в редакції на час звернення прокурора до суду) на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 23 Закону №1697-VII представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до абзацу першого статті 23 Закону №1697-VII, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора України або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (абзац третій частини третьої статті 23 Закону №1697-VII).

Системний аналіз наведених положень закону свідчить про те, прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону №1697-VII, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

У справі №911/2169/20 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону №1697-VII у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі №204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 наголосила на тому, що позовні вимоги прокурора в інтересах державного підприємства у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України підлягають залишенню без розгляду, оскільки фактично позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

У даній справі позовні вимоги прокурора спрямовані на захист прав або інтересів не лише держави в особі КМУ, а й державного підприємства, а тому щодо останнього не підлягають розгляду по суті, оскільки прокурор не має повноважень на ведення справи в інтересах ДП "Київське лісове господарство".

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 257 цього Кодексу.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 22.01.2022 в частині позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах ДП "Київське лісове господарство" підлягає скасуванню із залишенням без розгляду позову в цій частині.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду із залишенням позову без розгляду в частині позовних вимог до ДП "Київське лісове господарство", а також скасування рішення в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів, державних актів, відсутнім права власності, визнання права власності та скасування рішення державного реєстратора, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 377, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 в частині позовних вимог, заявлених в інтересах Державного підприємства "Київське лісове господарство", скасувати. Позов у цій частині залишити без розгляду.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння:

ОСОБА_3 земельні ділянки з кадастровими номерами :06:002:0005, :06:003:0002, :06:003:0097;

ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами :06:003:0051, :06:003:0052, :06:003:0053, :06:003:0054, :06:003:0055, :06:003:0062, :06:003:0063, :06:003:0064, :06:006:0009;

ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0101;

ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0111;

ОСОБА_5 земельні ділянки з кадастровими номерами :06:002:0072, :06:002:0073, :06:002:0074, :06:002:0075, :06:002:0076, :06:002:0077, :06:002:0078, :06:003:0112, :06:003:0113, :06:003:0114, :06:003:0115, :06:003:0116, :06:003:0117, :06:003:0118, :06:003:0119, :06:003:0120, :06:003:0121, :06:003:0122, :06:003:0123, :06:003:0124, :06:003:0125.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повна постанова складена 10 березня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець