ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/178/23 Справа № 201/3326/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги Комунального підприємства Управління по ремонту та експлуатації автошляхів Дніпровської міської ради та ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року

та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Управління по ремонту та експлуатації автошляхів Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпровська міська рада, Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Інспекція з питань благоустрою Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Благоустрій міста Дніпровської міської ради, про відшкодування шкоди у зв`язку зі знищенням майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Управління по ремонту та експлуатації автошляхів Дніпровської міської ради (далі КП УРЕА), про відшкодування шкоди у зв`язку зі знищенням майна.

Позовна заява мотивована тим, що працівники КП УРЕА незаконно знищили належний їй на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та обладнання, яке в ньому знаходилося. Знищення її нерухомого майна відбулося працівниками відповідача 06 липня 2018 року, а рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста» № 639 від 24 липня 2018 року, на яке відповідач посилається, як на підставу правомірності своїх дій по знищенню нерухомого майна, було прийнято після знищення майна, а в додатку до цього рішення міститься посилання не на будівлю № 8-а (яка їй і належить), а на будівлю № 8.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Дніпровську міську раду, Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Інспекцію з питань благоустрою Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Благоустрій міста Дніпровської міської ради (далі КП Благоустрій міста).

Ураховуючи викладене, збільшивши позовні вимоги, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку зі знищенням майна 2 255 470,00 грн., а також понесені судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з КП УРЕА на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку зі знищенням майна 2 255 470,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з відповідача КП УРЕА на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 18 842грн., по оплаті витрат по проведенню двох судових експертиз у розмірі 45 109 грн.44 коп., а загалом - 63 951 грн. 44 коп.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року стягнуто з КП УРЕА на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 52 154,70 грн.

В апеляційній скарзі КП УРЕА, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове. Також відповідач ставить питання про скасування додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 52 154,70 грн. В іншій частині додаткове рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що в діях відповідача відсутня вина, оскільки останній діяв в межах та на підставі рішень виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23 березня 2017 року № 169 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста» та рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 24 липня 2018 року № 639 «Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста», зазначає про відсутність доказів в підтвердження права власності на обладнання за позивачкою та стверджує про нереальність суми збитків, яка за його переконанням має визначатися на дату знищення майна. Також відповідач вказує, що суд першої інстанції порушив правила підсудності даної справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі та стягнути з КП УРЕА на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 161 200,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка ОСОБА_1 просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року залишити без змін, а скаргу відповідача КП УРЕА без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач КП УРЕА просить додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року скасувати, а скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

В судовому засіданні представник відповідача КП УРЕА Онасенко О.М. апеляційну скаргу відповідача підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі. Також просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Колодочка Г.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача КП УРЕА, просив її залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року без змін. Також просив задовольнити апеляційну скаргу позивачки та скасувати додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року, ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його довірителя у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2019 року було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Дніпровську міську раду, Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Інспекцію з питань благоустрою Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Благоустрій міста Дніпровської міської ради (далі КП Благоустрій міста).

В ході розгляду справи, за наслідками проведеної судової експертизи позивачем було збільшено позовні вимоги, заяв щодо зміни сторін, зміни підстав позову надано не було, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування шкоди у зв`язку зі знищенням майна 2 255 470,00 грн., а також понесені судові витрати по справі.

Судом першої інстанції установлено, що розпорядженням Дніпровського міського голови № від 897-р від 26 листопада 2015 року вулиця Шелгунова перейменована на вулицю Максима Дії у місті Дніпрі (а.с.60-61, 62-70 т.1).

ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , об`єкт нерухомого майна складається з: А-1 кафе загальною площею 85,9 кв.м.; Б літній навіс (тимчасовий) площею 100,4 кв.м.; В торговельний павільйон (тимчасовий) площею 19,0 кв.м.; Т сарай (тимчасовий) площею 8,5 кв.м.; Д навіс (тимчасовий) площею 7 кв.м.; І мостіння, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року у справі № 2-5367/10 та витягом про державну реєстрацію прав № 29263776 від 11 березня 2011 року (а.с.19, 26-29 т.1, а.с.178-179 т.4).

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 248/51 від 21 травня 2014 року «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню кафе по АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 надано такий дозвіл (а.с.37-38, 39 т.1).

03 травня 2018 року ОСОБА_1 , як фізична особа, уклала з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір оренди нежитлового приміщення (а.с.233-236 т.4).

На підставі цього договору ОСОБА_1 передала у строкове платне користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , разом з обладнанням, яке в ньому знаходилося, за переліком згідно акта прийому-передачі нежитлового приміщення від 03 травня 2018 року (а.с.154-156 т.2, а.с.237-239 т.4).

У червні 2018 року позивачкою ОСОБА_1 було отримано припис КП Благоустрій міста № 9136Д від 22 червня 2018 року (а.с.40 т.1).

У приписі було зазначено, що: «Для усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста Дніпропетровська, у відповідності до вимог Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Вам належить вжити заходи по звільненню об`єктів благоустрою шляхом демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 власними силами та за власні кошти протягом 7 діб. У разі наявності правовстановлюючих документів Ви маєте надати їх (копії) до Комунального підприємства «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради (вул. Короленко, буд. 1, 3-й поверх). Попереджаємо, що у разі ігнорування даного припису, демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності буде здійснено примусово, з відшкодуванням усіх витрат, пов`язаних з демонтажем і зберіганням демонтованих тимчасових споруд у судовому порядку».

В свою чергу, на виконання припису № 9136Д від 22 червня 2018 року позивачка ОСОБА_1 , через свою матір ОСОБА_3 , подала до КП Благоустрій міста правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року, витяг про державну реєстрацію прав № 29263776 від 11 березня 2011 року та технічний паспорт.

Ці обставини в суді першої інстанції підтвердила допитана в якості свідка мати позивачки ОСОБА_3 та відповідачем зазначене не спростовано.

06 липня 2018 року близько 12:00 год. КП УРЕА, з використанням належних останньому екскаватора «Hyundai» (Н940s), реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився водій ОСОБА_4 та вантажного автомобіля марки «Ford», реєстраційний номер НОМЕР_2 , за кермом якого знаходився водій ОСОБА_5 , під супроводом екіпажу поліції, об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , разом з рухомим майном, яке в ньому знаходилось на той час, було знищено.

Належність вищезазначених автомобілів саме КП УРЕА підтверджується відповідями ТСЦ № 1241 РСЦ в Дніпропетровській області від 14 липня 2018 року та 21 липня 2018 року та відповіддю ГУ Держпраці у Дніпропетровській області від 07 вересня 2018 року (а.с.81, 82, 83 т.1).

В суді першої інстанції обставин знищення об`єкту нерухомого майна, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , разом з рухомим майном (обладнанням кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), за допомогою техніки та робочої сили КП УРЕА, не заперечувала в ході судового розгляду справи і представник КП УРЕА Кузнецова Н.В.

Крім того, допитані судом першої інстанції свідки дали наступні свідчення (а.с.214-217 т.4).

Так, свідок ОСОБА_2 повідомив суду, що він є орендарем об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 . Договір оренди 03 травня 2018 року було укладено між ним та ОСОБА_1 (як фізичною особою). На підставі укладеного договору згідно акта прийому-передачі нежитлового приміщення від 03 травня 2018 року він отримав у користування нерухоме майно по АДРЕСА_1 та обладнання, яке було необхідне для повноцінної роботи кафе, що знаходилося в приміщенні.

Свідок підтвердив, що 06 липня 2018 року працівниками КП УРЕА відбулося повне знищення вищевказаного об`єкту нерухомості та обладнання, яке в ньому знаходилося. Про факт знищення майна йому повідомив по телефону бармен, після чого він одразу прибув на місце події. На його вимоги припинити знищення майна представники працівники КП УРЕА не реагували. Винести обладнання з приміщення кафе свідку не вдалося, оскільки доступ до приміщення був обмежений невідомими особами одягненими в чорне, які оточили приміщення.

Свідок ОСОБА_2 також засвідчив суду, що в приміщенні кафе під час його знищення знаходилися промислові та побутові кондиціонери, холодильники, морозильні камери, льодогенератор, електричні печі, печі СВЧ, варочна поверхня, електром`ясорубка, міксер, електричні чайники, витяжка, ваги, пральна машина, праска, кофе машина, пилосос, охоронна сигналізація, телевізори, комп`ютер, wi-fi-роутер, барна стійка, диван, сейф, столи, стільці, посуд, новорічна ялинка та іграшки, музичний центр, світломузика та інше обладнання за переліком, який наведено в акті прийому-передачі нежитлового приміщення від 03 травня 2018 року, який йому було надано для ознайомлення представником позивачки.

Свідок ОСОБА_3 суду повідомила, що вона є матір`ю ОСОБА_1 , яка є власником будівлі кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Свідок також повідомила, що приміщення кафе разом з обладнанням, що призначено для забезпечення роботи кафе, було передала в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_3 також засвідчила, що 06 липня 2018 року їй зателефонували з кафе і повідомили про початок його знесення. До місця події вона прибула близько 12:00 год. На місці події були присутні працівники КП УРЕА, представники Інспекції з питань благоустрою, Комунального підприємства Благоустрій міста, екіпаж поліції та охорона, яка безпосередньо оточила приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та забезпечувала не допущення до нього сторонніх осіб. Знищення майна відбувалося спеціальною технікою працівниками КП УРЕА. ОСОБА_3 також свідчила суду про те, що вона намагалася завадити знищенню майна, повідомляла особам, які проводили знищення, про наявність правовстановлюючих документів на будівлю та просила повідомити підстави знищення майна. Крім того, разом зі своїм чоловіком намагалася проникнути до приміщення щоб врятувати обладнання. Проте, приміщення було оточено охороною, яка не допускала до нього.

ОСОБА_3 також дала суду свідчення про те, що в приміщенні кафе під час його знищення знаходилися промислові та побутові кондиціонери, холодильники, морозильні камери, льодогенератор, електричні печі, печі СВЧ, варочна поверхня, електром`ясорубка, міксер, електричні чайники, витяжка, ваги, пральна машина, праска, кофе машина, пилосос, охоронна сигналізація, телевізори, комп`ютер, wi-fi-роутер, барна стійка, диван, сейф, столи, стільці, посуд, новорічна ялинка та іграшки, музичний центр, світломузика та інше обладнання, яке було необхідним для повноцінної роботи кафе.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності належними та допустимими доказами факту незаконного знищення відповідачем об`єкту нерухомого майна, що належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , а також обладнання, яке в ньому знаходилося на момент знищення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини першої статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Так, у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містяться також у рішеннях ЄСПЛ у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Спорронг та Льонротт проти Швеції», «Беєлер проти Італії», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови».

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, частиною третьою вказаної статті передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є відшкодування шкоди, завданої, на думку позивачки, у зв`язку з неправомірним знищенням належному їй на праві приватної власності об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та обладнання, яке в ньому знаходилося.

За наведених обставин, до предмету доказування у даній справі входять обставини щодо належності позивачці наведеного об`єкту нерухомого майна, правомірності/неправомірності саме знесення, а не демонтажу такого об`єкту, понесення позивачкою реальних збитків.

Так, правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначені Законом України Про благоустрій населених пунктів.

За змістом статті 1 Закону України Про благоустрій населених пунктів, благоустрій населених пунктів комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 20 Закону України Про благоустрій населених пунктів організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Щодо доводів КП УРЕА про те, що в діях відповідача відсутня вина, оскільки останній діяв в межах та на підставі рішень виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 24 липня 2018 року № 639 «Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста» та рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23 березня 2017 року № 169 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста».

Згідно з пунктом 1 рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23 березня 2017 року № 169 «Про вжиття заходів щодо усунення порушень Правил благоустрою території міста» Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради було доручено провести обстеження території міста на предмет розташування тимчасових споруд господарського, побутового призначення, некапітальних споруд, вагончиків, контейнерів, ємностей, гаражів та вжити заходів щодо встановлення власників таких споруд і правомірність їх розміщення на міській території, що зафіксувати в актах обстеження. Відповідно до пункту 2 цього рішення Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради та департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпровської міської ради було доручено із залученням комунальних підприємств вжити заходів щодо звільнення об`єктів благоустрою території міста Дніпра від розташованих без дозвільних документів споруд (пункт 1 цього рішення) на підставі складених актів, в тому числі шляхом їх демонтажу.

Колегія суддів звертає увагу, що, а ні відповідачем у справі, а ні третіми особами не надано суду складених актів, як однієї з підстав для вжиття заходів щодо звільнення об`єктів благоустрою території міста Дніпра від розташованих без дозвільних документів споруд.

В суді першої інстанції представник КП УРЕА Кузнецова Н.В. в судовому засіданні підтвердила, що жодних актів по знесенню 06 липня 2018 року об`єкту нерухомого майна по вул. Шелгунова (вул. Максима Дії) у місті Дніпрі не складалося ні в день знесення, ні пізніше.

Аналогічні пояснення також надав і в суді апеляційної інстанції представник КП УРЕА Онасенко О.М.

Крім того, відповідно до частини другої статті 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та пункту 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244, тимчасовою спорудою торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, визнається одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до пункту 44 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні (далі Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

До відання виконавчих органів міських рад, згідно з підпунктом 7 пункту «а» статті 30 Закону № 280/97-ВР належать власні (самоврядні) повноваження з організації благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до статті 5 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-ІV Про благоустрій населених пунктів (далі Закон № 2807-IV) управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Правила благоустрою території населеного пункту це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів (стаття 34 Закону № 2807-IV).

Згідно з підпунктом 1.2.1 Правил благоустрою території міста Дніпропетровська, затверджених рішенням Дніпропетровської міської ради від 27 листопада 2013 року № 44/43 (далі Правила) тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності одноповерхова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Порядок розміщення та утримання тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у місті Дніпропетровську встановлюється міською радою разом із комплексною схемою розміщення ТС у місті на підставі Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінрегіонбуду України від 21 жовтня 2011 року № 244 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за № 1330/20068; далі Порядок № 244; підпункт 19.1.1 Правил).

Пунктами 2.1, 2.2 розділу ІІ Порядку № 244 визначено, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки. Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди.

Пунктом 2.30 Порядку № 244 передбачено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорту прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу.

Згідно з приписами частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За змістом частин першої, другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Системний аналіз названих правових норм законодавства дає підстави для висновку, що нерухоме майно, стосовно якого здійснена державна реєстрація права власності, набуває певного правового статусу і перебуває під захистом держави, яка офіційно визнала і підтвердила факт набуття речових прав на таке нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2010 року у справі № 2-5367/10 та Витягу про державну реєстрацію прав № 29263776 від 11 березня 2011 року, технічного паспорту від 14 січня 2014 року, акту обстеження земельної ділянки № 8/29-0413 від 17 грудня 2013 року та рішення Дніпропетровської міської ради № 248/51 від 21 травня 2014 року «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню кафе по АДРЕСА_1 », об`єкт нерухомості, який знаходився по АДРЕСА_1 на момент знищення не міг бути віднесений до тимчасової споруди, оскільки, був обладнаний фундаментом, та повністю відповідав поняттю капітальна будівля (споруда), що підтверджується реєстрацією права власності на нього, а відповідно не міг бути демонтованим на підставі будь-якого рішення Дніпровської міської ради, тим більше знищеним, як це фактично відбулося (а.с.19, 20-25, 26-29,30-36, 37-38, 39, 104-105, 106 т.1).

Згідно резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року у справі № 2-5367/10 суд, за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанк, ухвалив рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив, визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 7/1997/44 від 17 грудня 2007 року, який було укладено між ОСОБА_1 та АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк. Також рішенням суду визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення, а саме: кафе літ. А-1, нежитлові прибудови літ. А1-1, літ А2-1, загальною площею 85,9 м2, торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), літній навіс літ. Б (тимчасовий), мостіння І, яке розташовано у АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення оскаржувалось у встановленому ЦПК України порядку та залишено без змін.

Отже, належне позивачу нерухоме майно не відповідає законодавчо визначеному поняттю тимчасової споруди та малої архітектурної форми.

Доводи відповідача про те, що позивачкою не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, що в діях КП УРЕА відсутня вина у завданні шкоди, є необґрунтованими та не підтвердженні відповідними доказами.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Натомість, згідно наявного в матеріалах справи акту від 27 листопада 2018 року, складеному інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , встановлено, що кафе літ. А-1, прибудови літ. А1-1, літ А2-1, літній навіс літ. Б (тимчасовий), торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), мостіння І, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , знесені (а.с.102 т.1).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1166 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Так, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язковою підставою для відшкодування шкоди, є також встановлення судом факту протиправності дії заподіювача шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року e справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено та підтверджено письмовими доказами, що дії відповідача, що полягали у знесенні належному позивачці ОСОБА_1 нерухомого майна, були протиправними, чим останній було завдано шкоду.

Виходячи з доведеності позивачем усіх складових делікту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо тверджень КП УРЕА відносно того, що торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), літній навіс літ. Б (тимчасовий), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом нерухомості в розумінні положень законодавства, суд першої інстанції правильно зазначив, що факт належності останнього до об`єкту нерухомості підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, при цьому, відповідачем протилежного не доведено.

Відповідачем не надано доказів того, що ними вчинялись дії щодо оскарження рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на спірне майно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що знищення нерухомого майна позивачки, що знаходилося по АДРЕСА_1 , відбулося працівниками відповідача 06 липня 2018 року, а рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста» № 639 від 24 липня 2018 року, на яке відповідач посилається, як на підставу правомірності своїх дій по знищенню нерухомого майна, було прийнято 24 липня 2018 року, тобто вже після знищення майна позивачки (а.с.50-51 т.1).

Більш того, додаток № 1 до рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 24 липня 2018 року № 639 не містить об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , як такий, що підлягає демонтажу, в додатку йде посилання на будинок 8 (а.с.52-59 т.1).

Представник КП УРЕА в судовому засіданні підтвердила, що працівники КП УРЕА при знищенні об`єкту нерухомого майна діяли на підставі рішення Дніпровської міської ради від 23 березня 2018 року № 169 та проекту рішення Дніпровської міської ради «Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста» № 639 від 24 липня 2018 року.

Також, представники відповідача, як в суді першої інстанції, так і апеляційної пояснювали, що жодних договорів підряду, або шляхових листів, нарядів на виконання денного завдання тощо, КП УРЕА не отримувало, знесення об`єкту нерухомого майна 06 липня 2018 року відбулося за телефонною вказівкою Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради.

Колегія суддів звертає увагу, що в судових засіданнях колегією неодноразово зверталась увага відповідача та третіх осіб на наданні належних доказів щодо правомірності дій КП УРЕА по знесенню належному позивачці об`єкту нерухомого майна.

На вимогу апеляційного суду КП УРЕА подало клопотання, в якому зазначило, що згідно довідки № 2202/03-23 від 22 лютого 2023 року документи (наряди на виїзд техніки, журнали реєстрації нарядів на виїзд техніки, документи стосовно взаємодії КП УРЕА з Інспекцією з питань благоустрою Дніпровської міської ради на дату подій 06 липня 2018 року), що були витребувані Дніпровським апеляційним судом в судовому засіданні 16 лютого 2023 року на КП УРЕА не збереглися у зв`язку з їх знищенням по строку зберігання на підставі Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, який затверджений наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Колегія суддів звертає увагу, що порядок оформлення акта про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, визначено у главі 3 розділу V Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18 червня 2015 року (далі Правила).

Відповідно до пункт 1 глави 3 розділу V Правил на підставі поданих структурними підрозділами актів про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, що підлягають знищенню у зв`язку із закінченням строків їх зберігання, та проведеної експертизи цінності документів в архіві установи складається акт про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, за формою, наведеною в додатку 15 до цих Правил.

Акт про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, складається у двох примірниках, як правило, на справи всієї установи. Якщо в акті зазначено справи кількох структурних підрозділів, їх найменування зазначаються перед групою заголовків справ цього підрозділу. Назви однорідних справ, відібраних до знищення, вносяться в акт під загальним заголовком із зазначенням кількості справ, уключених до кожної групи. Акти про вилучення документів для знищення мають валову нумерацію, починаючи з № 1 (пункт 2 Правил).

Проте, відповідний акт знищення документів КП УРЕА не був наданий.

Крім того, Інспекція з питань благоустрою Дніпровської міської ради на виконання вимог апеляційного суду про надання документів повідомила суд про те, що 21 вересня 2018 року в приміщенні, де розташована Інспекція за адресою: м. Дніпро, вул. Короленко, 1, виникла пожежа, в якій полум`ям було пошкоджено (знищено) в тому числі і запитуєму судом документацію, внаслідок чого виконати вимогу суду в повному обсязі не виявляється можливим. Факт пожежі підтверджується актом про пожежу від 21 вересня 2018 року, що додається.

Згідно з правилами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої та другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, рішення Дніпровської міської ради від 23 березня 2017 року № 169 взагалі не містить додатку з переліком обєктів тимчасових споруд та інших обєктів, зокрема із зазначенням спірного обєкта, який належить позивачці на праві власності та які підлягають демонтажу чи знесенню. Такий додаток № 1 (де міститься перелік об`єктів тимчасових споруд та інших об`єктів) вже з`явився тільки після знесення спірного об`єкту нерухомого майна, яке відбулось 06.07.2018 року, як додаток до рішення Дніпровської міської ради від 24 липня 2018 року № 639 (а.с.52-59 т.1).

Отже, обгрунтованих правових підстав, у вигляді конкретного письмового документу станом на дату знесення - 06 липня 2018 року, з якого б вбачалася адреса об`єкту нерухомого майна, яке на думку органів місцевої влади, є тимчасовою спорудою та як наслідок підлягало б знесенню, взагалі не існувало. А з урахуванням пояснень представника відповідача вбачається, що адресу об`єкта нерухомого майна, який підлягав знесенню 06 липня 2018 року, КП УРЕА дізналося за телефонограмою від Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради. Однак, оригіналу такого розпорядження суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, рішення Дніпровської міської ради від 23 березня 2017 року № 169 містить посилання щодо вжиття заходів щодо звільнення обєктів благоустрою території міста Дніпра від розташованих без дозвільних документів споруд на підставі складених актів обстеження, в тому числі шляхом їх демонтажу.

Також у пункті 3 Рішення зазначено, щодо покладення на Департамент громадського порядку і цивільного захисту Дніпровської міської ради вжити заходів щодо забезпечення громадського порядку та збереження комунального майна під час демонтажу.

Однак, 06 липня 2018 року відбулось саме знесення об`єкту нерухомого майна, а не демонтаж. Як було підтверджено представниками відповідача та третіх осіб, відповідних актів внаслідок знесення спірного об`єкту не складалось та будь-яке майно на відповідальне зберігання не передавалось.

Доводи відповідача про те, що КП УРЕА не є належним відповідачем у справі, оскільки є просто виконавцем робіт (за умови відсутності будь-якого наряду, договору підряду або будь-якого іншого друкованого завдання з конкретною адресою об`єкту нерухомого майна, яке підлягає знесенню, а також за відсутності акту виконаних робіт, підписаного «замовником» та «виконавцем), колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, встановивши, що жодне із зазначених відповідачем рішень виконавчого комітету Дніпровської міської ради не містило законних підстав для проведення знесення саме кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як обєкту нерухомого майна, складовими якого є: літ. А-1, прибудови літ. А1-1, літ А2-1, літній навіс літ. Б (тимчасовий), торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), мостіння І, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , разом з усім майном позивачки, яке в ньому знаходилось на той час, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані рішення не наділяли відповідача правом чи обов`язком виконувати роботи по демонтажу або знищенню будь-якого майна тим більше нерухомого майна, право власності на яке визнано і належним чином зареєстровано у встановленому законом порядку за ОСОБА_1 .

Також, колегія суддів звертає увагу, що у рішенні Дніпровської міської ради від 25 квітня 2018 року № 97/31 «Про затвердження Положення про інспекцію з питань благоустрою Дніпровської міської ради», на яке також посилається відповідач, де Розділом 3 до функцій інспекції з питань благоустрою Дніпропетровської міської ради віднесено функції «...надання доручень та розпоряджень підпорядкованим комунальним підприємствам та іншим залученим підрядним організаціям щодо демонтажу об`єктів, тимчасових споруд, малих архітектурних форм, майданчиків, рухомих об`єктів, а також автомобілів, причепів та напівпричепів, які не мають дозвільних документів на розміщення на території міста Дніпра; надання розпоряджень підпорядкованим комунальним підприємствам та іншим залученим підрядним організаціям щодо звільнення земельних ділянок та елементів благоустрою від незаконно розташованих на них об`єктів (пункт 3.16)».

Тобто, Дніпровська міська рада, якщо вважала незаконним розташування кафе «Лада» на земельній ділянці комунальної власності, повинна була через Інспекцію з питань благоустрою Дніпровської міської ради надати відповідне розпорядження підпорядкованим комунальним підприємствам та іншим залученим підрядним організаціям щодо звільнення вказаної земельної ділянки від незаконно розташованих на них, на її погляд, об`єктів.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» і «Москаль проти Польщі»). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі «Yvonne van Duyn v.Home Office» зазначив, що: «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як стаття 1 Першого протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення статті 1 Першого протоколу й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Також слід зазначити, що позбавлення права власності ОСОБА_1 на кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як обєкт нерухомого майна, складовими якого є: літ. А-1, прибудови літ. А1-1, літ А2-1, літній навіс літ. Б (тимчасовий), торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), мостіння І, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , разом з усім рухомим майном позивачки, яке в ньому знаходилось на час його знищення, буде розцінюватися як втручання у мирне володіння особою своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у справі № 645/4220/16-ц від 13 листопада 2019 року, та Європейський суд з прав людини у справах: «East West Alliance Limited v. Ukraine», № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року; «Gladysheva v. russia», від 06 грудня 2011 року; «Pchelintseva and others v. russia» від 17 листопада 2016 року); «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168); «ALENTSEVA v. russia», № 31788/06, § 72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року; «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04); «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), «Лисак проти України» від 20 жовтня 2022 року (заява № 52299/14) та інші.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо доказів вартості завданої матеріальної шкоди.

11 лютого 2020 року за клопотання представника позивачки суд першої інстанції призначив у справі судову оціночно-будівельну експертизу та судову товарознавчу експертизу, проведення яких було доручено судовим експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.84-87 т.3).

18 червня 2020 року та 09 липня 2020 року з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшли: висновок експерта № 1142-20 від 18 червня 2020 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи та висновок експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи № 1143-20 від 27 травня 2020 року (а.с.97-106, 168-185 т.3).

Так, згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 18 червня 2020 року ринкова вартість об`єкта нерухомості будівлі з типом оздоблення покращене, розташованої згідно правовстановлюючих документів за адресою: АДРЕСА_1 та загальною площею 85,9 м2, станом на час виконання експертизи складає: 1 366 773,00 грн.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової товарознавчої експертизи № 1143-20 від 27 травня 2020 року ринкова вартість товарів, зазначених у описі речей згідно ухвали, становить з ПДВ 888 697,00 грн.

В матеріалах справи, як доказ, наявне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року у справі № 2-5367/10 (а.с.26-29 т.1).

Зі змісту цього рішення вбачається, що предметом розгляду справи № 2-5367/10 були позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанк про визнання дійсним договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості (кафе), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_1 у зв`язку із придбанням цього об`єкту нерухомості за договором купівлі-продажу.

Згідно резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року у справі № 2-5367/10 суд, за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанк, ухвалив рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив, визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 7/1997/44 від 17 грудня 2007 року, який було укладено між ОСОБА_1 та АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк. Також рішенням суду визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення , а саме: кафе літ. А-1, нежитлові прибудови літ. А1-1, літ А2-1, загальною площею 85,9 м2, торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), літній навіс літ. Б (тимчасовий), мостіння І, яке розташовано у АДРЕСА_1 .

Така сама площа (85,9 м2) нежитлового приміщення, яке розташовано по АДРЕСА_1 ) зазначена в технічному паспорті на це приміщення (а.с.20-25 т.1).

Доводи апеляційної скарги відповідача КП УРЕА про те, що експертизою оцінено більшу площу нерухомого майна ніж зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року по справі № 2-5367, не приймаються до уваги.

Відповідно абзацу 2 стор. 1 висновку експерта № 1142-20 від 18 червня 2020 року об`єктом дослідження є: правовстановлювальна, технічна та інша документація на будівлю та споруди, розташованої, згідно правовстановлюючих документів за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про державну реєстрацію від 11 березня 2011 року підставою виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 є рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року.

Як убачається з резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2010 року у справі № 2-5367/10 суд, за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанк, ухвалив рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив, визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 7/1997/44 від 17 грудня 2007 року, який було укладено між ОСОБА_1 та АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ УкрСиббанк. Також рішенням суду визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення , а саме: кафе літ. А-1, нежитлові прибудови літ. А1-1, літ А2-1, загальною площею 85,9 м2, торговельний павільйон літ В (тимчасовий), сарай літ. Г (тимчасовий), літній навіс літ. Б (тимчасовий), мостіння І, яке розташовано у АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на громадський будинок по АДРЕСА_2 від 14 січня 2014 року, виготовленого ФОП ОСОБА_7 (інвентаризаційна справа 13385, реєстровий № 33104365) об`єкт нерухомого майна складається з: А-1 кафе загальною площею 85,9 кв.м.; Б літній навіс (тимчасовий) площею 100,4 кв.м.; В торговельний павільйон (тимчасовий) площею 19,0 кв.м.; Т сарай (тимчасовий) площею 8,5 кв.м.; Д навіс (тимчасовий) площею 7 кв.м.; І мостіння.

В абзаці 2 на стор. 10 висновку експерта № 1142-20 від 18 червня 2020 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи експерт зазначив, що об`ємом дослідження та оцінки є будівля кафе з прибудовами, літнім майданчиком та приналежним спорудами огорож та інженерних комунікацій, які до їх демонтажу розташовувалась по АДРЕСА_1 .

На сторінці 10 висновку експерта також зазначено, що згідно технічного паспорту від 14 січня 2014 року, виготовленого ФОП ОСОБА_7 (інвентаризаційна справа 13385, реєстровий № 33104365) об`єкт дослідження складався з: Літ. А-1 кафе: Рік побудови 1998; фундамент бетон, стіни цегла; покрівля шифер; перекриття металеві ферми; підлога каврол; електрозабезпечення, водопостачання, каналізація, місцеве опалення; висота 2,7м. площа забудови 42,5 кв.м.; будівельний об`єм 115,0 кв.м.

прим. 1 (35,8 кв.м.) торгова зала;.

прим. 2 (2,1 кв.м.) підсобне;

прим. 3 (21,4 кв.м.) приміщення;

прим. 4 (1,5 кв.м.) санвузол;

прим. 5 (2,6 кв.м.) коридор;

прим. 6 (7,6 кв.м.) кабінет;

прим. 7 (14,3 кв.м.) кухня;

Усього політ. А-1: 85,9 кв.м.

В абзац. 10 на стар. 12 експерт зазначає, що згідно статті 186 ЦК України Літ. Б літній навіс (тимчасовий), Літ В торговельний павільйон (тимчасовий), Літ. Г сарай (тимчасовий), Літ. Д навіс (тимчасовий), Літ. 1 м мостіння, визначаються експертом як приналежлість головної речі і окремо розрахунок не проводиться.

Отже, складаючи висновки експерт не допускав розбіжностей за площею об`єкту дослідження, а відповідно доводи відповідача є безпідставними та необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги відповідача КП УРЕА про те, що доказом відсутності вини підприємства у заподіянні шкоди позивачці є постанова слідчого про закриття кримінального провадження № 0000933 від 18 квітня 2019 року на підставі ч.2 п.10 ч.1 ст. 284 КПК України, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставну, виходячи з наступного. Колегія зазначає, що надана копія постанови належним чином не завірена, а тому не може бути належним доказом по справі, судом апеляційної інстанції неодноразово в судовому засіданні оголошувалась перерва для надання представником відповідача належним чином завірених доказів, проте таких надано не було. Також, колегія суддів звертає увагу, що надана суду апеляційної інстанції копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 0000933 від 18 квітня 2019 року не має відношення до спірних правовідносин у цій справі, оскільки стосується інших осіб, відмінними є дата та обставини події, а саме у постанові зазначено: 18 квітня 2018 року до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою звернувся гр. ОСОБА_8 , який просить вжити заходи до посадових осіб КП Благоустрій міста Дніпровської міської ради, які 16 квітня 2018 року самовільно, всупереч установленому законом порядку незаконно вчинили демонтаж торгівельного кіоску, який розташовується за адресою: АДРЕСА_3 , чим заподіяли шкоду гр. ОСОБА_8 (а.с.152 т.6).

Доводи апеляційної скарги відповідача КП УРЕА про те, що позовні вимоги про стягнення вартості обладнання не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на те, що ОСОБА_1 є особою-підприємцем, яка здійснює господарську діяльність, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, зокрема, акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 03 травня 2018 року до договору оренди нежитлового приміщення від 03 травня 2018 року (а.с.237-239 т.4), обладнання, яке зазначено в цьому акті та вартість якого просить відшкодувати позивачка, було передано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 згідно договору оренди від 03 травня 2018 року. При цьому, зазначений договір оренди від 03 травня 2018 року ОСОБА_1 уклала як фізична особа (а.с.233-236 т.4).

Отже, ОСОБА_1 не виступала у орендних правовідносинах як суб`єкт господарювання та не використовувала обладнання, на час його знищення, з метою здійснення господарської діяльності. Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є цивільно-правовими, оскільки існує спір між КП УРЕА та ОСОБА_1 саме як фізичною особою, і цей спір не пов`язаний зі здійсненням останньою підприємницької діяльності, а з порушеним її правом володіння та користування майном, яке перебуває на законних підставах у її власності.

Доводи апеляційної скарги відповідача КП УРЕА про те, що позивачка ОСОБА_1 була та є зареєстрованою як фізична особа-підприємець, придбала зазначений об`єкт нерухомого майна як кафе, тобто придбала кафе для здійснення підприємницької діяльності та здійснювала її, в подальшому в межах зареєстрованих видів діяльності змінила один вид підприємницької діяльності на інший, отже спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, також колегія суддів вважає безпідставними.

Частиною першою статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Як убачається з матеріалів справи, 06 серпня 2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за позовом ОСОБА_1 до ПАТ УкрСиббанк визнано дійсним договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості (за адресою: АДРЕСА_1 ), що укладений між ОСОБА_1 , як фізичною особою, та ПАТ УкрСиббанк, а також визнано право власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_1 як фізичною особою. Рішення набрало законної сили та стало підставою для реєстрації за ОСОБА_1 , як фізичною особою, права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини першої статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи.

Разом з цим, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь -якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, майно має реєструватися за фізичною особою.

Таким чином, наявність у фізичної особи статусу суб`єкта господарювання не означає, що усі правовідносини за її участю є господарськими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 910/16713/15 та від 17 жовтня 2018 року у справі № 922/2972/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. висновки, сформульовані у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 216/181/16-ц).

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивачка ОСОБА_1 , саме як фізична особа, а не фізична особа-підприємець, звернулася до суду за захистом своїх цивільних прав відшкодування збитків, заподіяних знищенням належного їй на праві власності нерухомого майна (нежитлового приміщення), внаслідок умисних протиправних дій та бездіяльності відповідача.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка є власником знищеного майна. Сам спір виник з негосподарських відносин, а саме внаслідок самоуправства відповідача та третіх осіб, в результаті якого незаконно було знищено нерухоме майно, що належить позивачці, як фізичній особі, на праві власності.

Що стосується додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року.

Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Відповідно до статті 19 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

До заяви від 14 грудня 2021 року про ухвалення додаткового рішення долучено укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Горобець М.А. договір № 3 на надання правової допомоги від 19 листопада 2018 року, а також акт прийому-передачі наданих адвокатом Горобець М.А. правових послуг від 28 березня 2019 року, з якого вбачається, що такі послуги складають 12 000,00 грн. Крім того, окремо пунктом 2.1.4 договору передбачено гонорар «за успіх» в розмірі 40 000,00 грн., тобто загальний розмір судових витрат за правову допомогу, яка надавалася позивачці цим адвокатом, складає 52 000,00 грн.

Крім того, разом із заявою про ухвалення додаткового рішення надано докази витрат позивачки на надану їй адвокатом Колодочкою Г.В. професійної правничої допомоги, а саме: договір про надання правової допомоги від 29 вересня 2019 року, протокол узгодження вартості правової (правничої) допомоги від 29 вересня 2019 року, акт прийому-передачі наданих адвокатом Колодочкою Г.В. правових послуг від 14 грудня 2021року, опис виконаних робіт від 14 грудня 2021 року, з якого вбачається, що такі послуги складають 59 200,00 грн. Пунктом 1 протоколу узгодження вартості правової (правничої) допомоги від 29 вересня 2019 року передбачено окремий гонорар «за успіх» в розмірі 50 000,00 грн., тобто загальний розмір судових витрат за правову допомогу, яка надавалася позивачці цим адвокатом складає 109 200,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви, суд першої інстанції врахував, що адвокат Горобець М.А. не приймала взагалі участі у розгляді цивільної справи на стадії судового розгляду, надала первісну консультацію та складала тільки проєкти процесуальних документів на стадії підготовчого провадження (це вбачається з акту від 28 березня 2019 року). Отже, заяву про розподіл судових витрат на правову допомогу позивачці, яка здійснювалася саме цим адвокатом, повинна була зробити або сама адвокат Горобець М.А., або позивачка, у порядку та строки, які передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України, втім цього не зробили.

При прийнятті рішення про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правову допомогу, яка здійснювалася адвокатом Горобець М.А., судом також враховано і те, що адвокат Колодочка Г.В. та адвокат Горобець М.А. не є членами одного адвокатського об`єднання, про що адвокат Колодочка Г.В. заявляв в судовому засіданні, отже заяву про розподіл судових витрат на правову допомогу, яка здійснювалася адвокатом Горобець М.А., повинна була зробити або сама адвокат Горобець М.А., або позивачка, у порядку та строки, які передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України, а як вбачається з заяви від 14 грудня 2021 року, заява про ухвалення додаткового рішення підписана адвокатом Колодочкою Г.В.

Стосовно судових витрат позивачки ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, яка здійснювалася адвокатом Колодочкою Г.В., суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення судових витрат у заявленому розмірі 109 200,00 грн., оскільки такий розмір не відповідає в повній мірі критерію розумності, рівню складності цивільної справи, а також кількості судових засідань, які відбувалися за особистою участю адвоката Колодочки Г.В. з фіксацією судового процесу технічними засобами, а саме 28 вересня 2021 року, 09 листопада 2021 року, 23 листопада 2021 року, 09 грудня 2021 року (а.с.182-185, 204-206, 218-221, 245-246 т.4).

З урахуванням викладеного, враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру судових витрат, понесених позивачкою на оплату професійної правничої допомоги, складність справи, обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також співмірність розміру судових витрат із складністю справи, суд першої інстанції вважав, що з відповідача КП УРЕА на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню 52 154,70 грн. судових витрат, понесених нею на професійну правничу допомогу, яку здійснював адвокат Колодочка Г.В.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічні висновки викладені й в постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20 (провадження № 61-2042св22), від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц (провадження № 61-9163св22), від 17 листопада 2022 року у справі № 687/35/21 (провадження № 61-19990ск21).

Таким чином, висновки суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді, а також співмірності розміру судових витрат із складністю справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20 (провадження № 61-2042св22).

Доводи апеляційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині додаткового рішення, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника із висновками щодо їх оцінки, містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Управління по ремонту та експлуатації автошляхів Дніпровської міської ради та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко