н/п 2/174/28/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2023 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю: секретаря - Килинчук Л.Л.,

представника позивача - Титенко І.С. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 18.05.2018 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг підписав заяву б/н, згідно якої отримав у користування кредитний ліміт у розмірі 123 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконав умови договору щодо повернення використаного кредитного ліміту та сплати відсотків за користування кредитним лімітом, тому позивач звернувся з позовом до суду щодо стягнення кредитної заборгованості. Відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області по справі 174/128/20 від 30.09.2020 з відповідача стягнуто тіло кредиту та відмовлено у стягненні інших нарахувань. Постановою Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 зроблено висновок, що банк має право на стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановленими актами законодавства, зокрема ст.ст.625,1048 ЦК України, тому вважають за необхідне стягнути суму у розмірі 36 901,21 грн., що складається з наступного: 34 741,71 грн. - відсотки за обліковою ставкою НБУ за період з 31.01.2018 по 31.01.2020, втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 2 159,50 грн., які складаються з нарахування 3% річних за період з 29.02.2020 по 31.08.2020. Просять стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та понесені ними судові витрати в розмірі 2481,00 грн.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.12.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзиви на позовну заяву, в яких заперечуючи проти позовних вимог, вказав, що Вільногірським міським судом Дніпропетровської області 30.09.2020 було винесене рішення в справі № 174/128/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до нього, яким з нього стягнуто заборгованість за тілом кредиту та відмовлено у стягненні інших нарахувань. Рішення суду ним було виконано в повному обсязі, що підтверджується постановою Вільногірського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області про закінчення виконавчого провадження. У встановлений термін позивач апеляційної скарги на рішення суду не подавав, що свідчить про те, що з рішенням суду він був згоден. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Застосування до одного кредитного договору одночасно двох різних статей ЦКУ, а саме 1048 та 1054 не є дійсним. Вважає, що після набрання законної сили рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30.09.2020, всі заяви банку, які хоч чимось пов`язані з анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 18.05.2018 є недійсними. Вважає, що позивач вже скористався своїм правом на одержання від нього процентів від суми позики згідно ч.1 ст.1048 ЦК України. (а.с.67-68,75-77)

Представник позивача ОСОБА_2 подала до суду відповіді на відзив, в яких зазначила, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Рішенням Вільногірського районного суду Дніпропетровської області задоволено позов банку про стягнення заборгованості у розмірі 123 400,00 грн. На підставі рішення суду, 16.12.2020 виконавцем Вільногірського міського відділу державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження ВП № 63941880. 26.10.2021 постановою державного виконавця виконавче провадження було закінчено після виконання. Оскільки договірні правовідносини між сторонами не припинилися, банк продовжує здійснювати нарахування заборгованості. З метою недопущення подальшого зростання заборгованості за кредитом, банк вирішив звернутись з позовом про стягнення заборгованості на суму різниці між поточною заборгованістю та суму заборгованості, яку було стягнуто за рішенням суду. Таким чином, до стягнення, з врахуванням попереднього рішення суду, належить сума у розмірі 36 901,21 грн., що складається із наступного: відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 34 741,71 грн. за період з 31.01.2018 по 31.01.2020, втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 2 159,50 грн., які складаються з нарахування 3% річних за період з 29.02.2020 по 31.08.2020.

Відповідно до п.17 постанови № 5 Пленуму ВСУ від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України.

Таким чином, прийняття рішення судом не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору і не тягне за собою припинення договору.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 зроблено висновок, що банк має право на стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Також зауважує, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, тому його посилання про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Просить позов задовольнити. (а.с.87-89,94-96)

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала, посилаючись на вищевказані обставини, пояснила, що в мотивувальній частині позову допущена описка, період, за який просять стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами становить з 31.05.2018 по 31.01.2020, а не з 31.01.2018, раніше зверталися до суду з вимогами до відповідача про стягнення відсотків, які були нараховані відповідно до умов договору у розмірі 36% річних, однак у цьому їм судом було відмовлено. Період, за який мають право на стягнення 3% річних є більшим, однак визначили його на власний розсуд з 29.02.2020 по 31.08.2020, що є правом позивача. Просить позов задовольнити.

Вислухавши представника позивача ОСОБА_3 , дослідивши відзиви на позов, відповіді на відзив та письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену копію анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 18.05.2018, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, номер засобів зв`язку та з якої слідує, що відповідач підтвердив та погоджується із тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. (а.с.8)

Відповідно до копії довідки банку, ОСОБА_1 , згідно кредитного договору б/н, отримав картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , остання з них має термін дії до 05.2021року. (а.с.9)

Відповідно до копії довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.10) та відповідно до копії виписки за договором, відбувався рух коштів по карткам: зняття коштів, оплата товарів у магазинах, оплата комунальних послуг тощо. (а.с.11-20)

Згідно розрахунків, наданих позивачем, заборгованість відповідача ОСОБА_1 по відсоткам за обліковою ставкою НБУ за період з 31.05.2018 по 31.01.2020 складають 34 741,71 грн., 3% річних за період з 29.02.2020 по 31.08.2020 2 159,50 грн. (а.с.21,21 зворот)

Згідно рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року, позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено частково, стягнуто з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 123 400 грн., в стягненні відсотків за період з 18.05.2018 по 19.08.2019 відмовлено у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог. (а.с.5-7)

Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження (ВП № 63941880) від 26.10.2021, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 174/128/20 від 12.11.2020 закінчено, всі вимоги виконавчого документа виконано. (а.с.72)

Згідно платіжного доручення № BОJ62B3ОZZ від 22.11.2022, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 грн. (а.с.1)

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р.).

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

За змістом ч.2 ст.625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За вимогами ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV), облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Пунктом 6 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389), визначено, що облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

В п.54 Постанови Великої Палати від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, тобто припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором та пред`явлення вимоги в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України.

Якщо кредитний договір має домовленість, що передбачає закінчення строку кредитування поверненням позичальником кредитних коштів і кредитор не направляв у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України вимогу, а вживав інші заходи досудового врегулювання, то за таких обставин слід дійти висновку про правомірність нарахування банком процентів за користування кредитними коштами боржником. Іншими словами, якщо немає вимоги, оформленої відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, та немає строку закінчення кредитного договору, то нарахування процентів банком можливе до повернення позичених коштів.

Проценти за користування кредитом - це проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч.1 ст.1048 ЦК України.

Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

Після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст.625 ЦК України (3% річних).

Як слідує з рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року у справі № 174/128/20 (а.с.5-7), до суду з вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 25.02.2020, тобто з цієї дати змінилась правова природа зобов`язання і з цього часу на відповідача можливе накладення штрафних санкцій, передбачених ст.625 ЦК України, тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2 159,50 грн. за період з 29.02.2020 по 31.08.2020, тобто за період неправомірного користування коштами банку, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Разом з тим, відповідно до рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30.09.2020 (справа №174/128/20), яке набрало законної сили 31.10.2020, позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 123 400 грн., а у стягненні відсотків, які позивачем були нараховані відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку у розмірі 36% річних, тобто за договором, за період з 18.05.2018 по 19.08.2019 відмовлено за недоведеністю заявлених вимог.

При таких обставинах, підстави для стягнення з відповідача відсотків, обрахованих позивачем на рівні облікової ставки НБУ за період з 31.05.2018 по 31.01.2020 (в який входить і вищевказаний період) відсутні, а у задоволенні цієї частини заявлених вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 146 грн. 38 коп. (2159,50х100:36901,21=5,9%х24,81=146,38).

На підставі ст.ст.207, 526, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 133, 141, 263-265, 268, 274-279 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (вул.Грушевського, 1-Д, м.Київ, , рахунок № НОМЕР_4 , МФО № 305299) 3% річних у розмірі 2159,50 грн. (дві тисячі сто п`ятдесят дев`ять грн. 50 коп.) за період з 29.02.2020 по 31.08.2020.

В решті заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 146 грн. 38 коп. судових витрат у виді сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення складено 24.03.2023.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова