РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2023 р. Справа № 596/399/22

Провадження № 2/596/28/2023

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого суду Митражик Е.М.

за участю секретаря судового засідання Кузик М.Я.

представника позивача адвоката Черніцького І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в селищі Гусятин в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Черніцький І.Р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, а саме, за договором позики від 22.04.2019 року в сумі 1500 доларів США (що еквівалентно 43 882 гривень 35 копійок по курсу НБУ на день пред`явлення позову) та 3 538 гривень 24 копійок, що складає три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 22.04.2019 року; а також за договором позики від 29.05.2019 року заборгованість в розмірі 2 250,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.04.2019 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 1500 доларів США на свої особисті потреби. Дані грошові кошти позичались терміном до 07 серпня 2019 року, про що відповідач написав розписку. Крім того, 29.05.2019 року відповідач позичив у позивача в борг грошові кошти у сумі 16 100, 00 грн. на свої особисті потреби, про що надав письмову розписку. Строк повернення коштів у розписці обумовлений не був, а тому 08.02.2022 року позивачем було надіслано вимогу про повернення коштів в сумі 2250 грн. 00 коп., оскільки інша сума коштів була повернута відповідачем до пред`явлення позову. Зі сторони позивача зобов`язання по договорах позики виконані в повному обсязі, однак відповідач умови договорів не виконав, в добровільному порядку кошти не повертає. Ухвалою суду 05.05.2022 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача адвокат Черніцький І.Р. в судовому засіданні позов підтримав повністю та просить задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Із письмової заяви ОСОБА_2 , що надійшла до суду 22.12.2022 року, слідує, що відповідач з позовними вимогами не згідний повністю. Вказує на те, що жодних коштів в позивача не позичав, крім того, останній на території України станом на 22.04.2019 року не перебував, тому не міг надавати йому позики. Окрім того, розписка не містить реквізитів кредитора та боржника, ПІП боржника, місця реєстрації чи проживання, номеру облікової картки платника податків, паспортних даних, засобів зв`язку кредитора та боржника, обгрунтування валюти долара саме США. Щодо позовних вимог про стягнення коштів по розписці від 29.05.2019 року зазначає, що коштів він не позивач, у розписці відсутні реквізити кредитора та боржника та нею не засвідчується факт отримання(позики) грошових коштів у позивача.

Суд, вислухавши представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 у справі № 524/4946/16-ц, постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2022 справі № 753/1349/20 зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як слідує із змісту розписки від 24 квітня 2019 року, ОСОБА_3 позичає в ОСОБА_1 суму грошей в валюті долар в розмірі 1500 доларів. Зобов`язується повернути всю суму до 1 серпня 2019 року. До розписки додає документ на земельну ділянку. (а.с.6)

Згідно наданого позивачем розрахунку відсотків за користування грошовими коштами, просить також стягнути з відповідача 3 538, 24 грн., що складає три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 22.04.2019 року, а саме, за період з 07.08.2019 року по 14.04.2022 рік 982 дні, сума боргу 43 882,35 грн.(а.с.7)

Як вбачається із змісту розписки від 29 травня 2019 року, ОСОБА_2 зобов`язується повернути кошти ОСОБА_1 на його кредитну карточку № НОМЕР_1 до повного погашення в сумі 16 100,00 гривень серія НЮ088107 з сьогоднішнього числа 29.05.2019 р.(а.с.5)

Відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання цих коштів відповідачем зміст розписки від 29 травня 2019 року не містить.

Позивачем було надіслано відповідачеві вимогу від 08.02.2022 року про повернення коштів в сумі 2250, 00 грн. за розпискою від 29.05.2019 року, що підтверджується копією письмової вимоги від 08.02.2022 року, копією поштового опису вкладення в поштовий конверт від 08.02.2022 року та копією квитанції Укрпошти про її направлення відповідачу №796. (а.с.8,9,10).

Відповідач заперечує наявність перед позивачем боргових зобов`язань згідно розписок від 22.04.2019 року, від 29.05.2019 року.

Як встановлено в судовому засіданні, доводи відповідача про те, що станом на дати складання розписок позивача не було на території України, знаходять своє підтвердження.

Згідно інформації наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України №91-439/18/23-Вих від 04.01.2023 року, наданої на виконання ухвали суду від 03.01.2023 року слідує, що у період з 04.01.2018 по 01.01.2020 наявна наступна інформація щодо перетину державного кордону України ОСОБА_1 зокрема, через пункт пропуску Шегині: 02.02.2018 року виїзд 06.03.2018 року в`їзд; 09.04.2018 року виїзд 12.12.2018 року в`їзд; 01.03.2019 року виїзд 16.07.2019 року в`їзд; 27.07.2019 року виїзд 15.11.2019 року в`їзд(а.с.94).

Тобто, станом на дати написання розписок-22.04.2019 року та 29.05.2019 року позивач перебував за межами України, що не заперечує і представник позивача, вказуючи на те, що домовленість про надання позик між сторонами мала місце в телефонному режимі.

Допитана в судовому засіданні гр. ОСОБА_4 , яка доводиться дружиною позивача, показала, що в 2019 році її чоловік в телефонному режимі повідомив їй, що позичає своєму братові-відповідачеві грошові кошти і сказав, щоб вона їх дала. Він в той час перебував за межами України в Польщі. 22.04.2019 року при зустрічі із ОСОБА_2 в м.Тернополі, вона передала грошові кошти в сумі 1500 доларів США йому, а він в свою чергу написав власноручно розписку про їх отримання. Зазначив дату повернення так як він домовлявся із її чоловіком. Крім того, в телефонному режимі чоловік повідомив їй, що знов позичає гроші і 29.05.2019 року вона знову зустрілася із ОСОБА_2 в м.Тернополі. Зняла з картки грошові кошти і передала 16 100,00 грн. відповідачу, після чого останній власноручно написав розписку про їх отримання без зазначення дати повернення грошових коштів. Надалі, в листопаді 2019 року, коли її чоловік повернувся із Польщі, то вона передала йому обидві розписки.

В силу вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується стороною позивача, станом на дати укладення розписок від 22.04.2019 року та 29.05.2019 року позивач на території України не перебував та грошові кошти відповідачеві не надавав.

Допитана в судовому засіданні свідок гр. ОСОБА_4 підтвердила вказану обставину, зазначивши, що грошові кошти відповідачеві надавала вона особисто в м.Тернополі та розписки від 22 квітня 2019 року та від 29 травня 2019 року було отримано нею.

Проаналізувавши наявні докази по справі, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності між ним та відповідачем правовідносин за договорами позик згідно розписок від 22 квітня 2019 року, від 29 травня 2019 року, та відповідно факту передачі позивачем відповідачу грошових коштів, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають. Враховуючи те, що в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики від 22.04.2019 року в сумі 1500 доларів США відмовлено, то підстави для стягнення 3 538, 24 грн., що складає три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 22.04.2019 року, що є похідною вимогою, відсутні.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 76-83, 89, 258, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд - УХВАЛИВ: В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ), в інтересах якого діє адвокат Черніцький Іван Романович (на підставі ордеру серії ВО № 1034884 від 14.04.2022 року) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації та проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості за договорами позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Е.М. Митражик