ПОСТАНОВА

Іменем України

21 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/8424/21

провадження № 22-ц/4809/310/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Шевченко І. М.) від 26 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

29 листопада 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) пред`явив позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , маючи на меті отримання банківських послуг, підписав заяву від 10 серпня 2019 року, якою підтвердив свою згоду на те, що вона разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Цей договір є договором приєднання, передбаченим ст.. 634 ЦК України.

Відповідно до п. 2.1.2.5 укладеного договору відповідач надав банку свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

АТ КБ «ПриватБанк»свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме відкрив відповідачу кредитну лінію, але відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення мінімальних обов`язкових щомісячних платежів за умовами договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 11 листопада 2021 року відповідач має заборгованість в 43289,03 грн, яка складається з такого: 35782,21 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7506,82 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на ці обставини та норми ст. 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10 серпня 2019 року в розмірі 13335,95 грн, а також 699,21 грн судового збору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт досягнення між ним і відповідачем, як сторонами договору про надання банківських послуг від 19 грудня 2013 року, в належній формі згоди щодо плати за користування клієнтом коштами банку у формі сплати процентів. Твердження банку про те, що він уклав з відповідачем кредитний договір у формі договору приєднання не підтверджено доказами. Надана банком до суду анкета-заява відповідача не містить відомостей про кредитні кошти та їх розмір, проценти за користування кредитом, а додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток не містять відомостей про їх погодження відповідачем, а тому не можуть вважатися частиною договору. Отже, суд вважав, що факт виникнення у відповідача обов`язку сплачувати банку проценти за користування коштами останнім не доведений.

Суд встановив, що за період з 10 серпня 2019 року по 15 листопада 2019 року відповідач вніс на поточний (картковий) рахунок 59171,02 грн, з яких банк списав на погашення безпідставно нарахованих відсотків 29955,08 грн, а тому суд вважав, що фактична сума заборгованості відповідача перед банком на використані й не повернуті кошти становить 13333,95 грн, а не 43289,03 грн, як стверджував банк.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду в частині, якою банку відмовлено у задоволені його вимог та ухвалити щодо цього нове судове рішення, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги банк зазначив, що висновок суду про відсутність підстав для стягнення усієї заборгованості, зокрема за процентами, є помилковим внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи, неналежної оцінки доказів, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду про недоведеність факту укладення між банком і відповідачем кредитного договору у формі договору приєднання на умовах, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифах банку, копії яких позивач надав до суду.

Суд, на думку апелянта, не дав належної оцінки підписаному відповідачем паспорта споживчого кредитування від 10 серпня 2019 року, який містить умови про проценти та їх розмір.

Банк також вказав на п. 1.3. заяви відповідача 10 серпня 2019 року про встановлення процентів та розміру їх ставки.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 10 серпня 2019 року підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9-10).

У заяві-анкеті зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, розміщеними на сайті банку за адресою privatbank.ua, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому шляхом особистого видруку.

До заяви банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 поточний (картковий) рахунок з встановленим на ньому початковим кредитним лімітом 5000,00 грн, який згодом неодноразово змінювався, а також видав йому платіжну (кредитну) картку № НОМЕР_1 терміном дії до 30 квітня 2023 року.

ОСОБА_1 користувався коштами банку в межах встановленого кредитного ліміту.

Позивач надав суду розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що станом на 11 листопада 2021 року відповідач має заборгованість в 43289,03 грн, яка складається з такого: 35782,21 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7506,82 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Підставою звернення з позовом до суду банк вказав невиконання кредитних зобов`язань відповідачем.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач, посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, просив стягнути прострочену заборгованість по кредиту та проценти за користування кредитом.

Як вже зазначалося, суд першої інстанції відмовив в позові повністю.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування коштами, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за використаний кредитний ліміт апеляційним судом не перевіряється.

Зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення суду загалом відповідає, тож вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

(У цій постанові положення актів законодавства, які застосовуються судом, наведені у редакції на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на серпень 2019 року).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст цивільного правовідношення становлять суб`єктивні права та обов`язки учасників правовідносин.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Натомість за змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того,відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з преамбулою Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII (далі Закон № 1734-VII) цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Частинами 1, 2 ст. 9 Закону № 1734-VII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1734-VII договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Щодо суті спору, оцінка доводів апеляційної скарги

У справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач, який заявив про правопорушення з боку відповідача, зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, тобто підстави його виникнення та розмір боргу. Натомість відповідач, у випадку невизнання ним позову, покладається обов`язок довести безпідставність пред`явлених вимог.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

При цьому принцип змагальності цивільного судочинства не передбачає обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування наданим кредитом, позивач посилався на розрахунок заборгованості (а. с. 5 6), виписку з особового карткового рахунка ОСОБА_1 за період з 10 серпня 2019 року по 01 листопада 2021 року (а. с. 42 44), довідку банку про видану ОСОБА_1 платіжну (кредитну) картку (а. с. 8), довідку банку про зміну встановленого кредитного ліміту за договором з ОСОБА_1 (а. с. 7), підписану ОСОБА_1 10 серпня 2019 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 9 - 10), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» (а. с. 13) та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 14 - 30), які не містять підпису відповідача, підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту від 10 серпня 2019 року (а. с. 11 12).

При цьому позивач вказав у позовній заяві, що між банком і відповідачем був укладений саме кредитний договір від 10 серпня 2019 року № б/н у спосіб, передбачений ст.. 634 ЦК України, шляхом приєднання відповідача до запропонованого банком договору про надання банківських послуг. Позивач вказував, що відповідач не виконує умови цього договору, а тому станом на 11 листопада 2021 року має прострочену заборгованість за «тілом» кредиту та простроченими процентами.

З наданої позивачем виписки з особового карткового рахунка ОСОБА_1 за період з 10 серпня 2019 року по 01 листопада 2021 року (а. с. 42 - 44), яка є первинним документом бухгалтерського обліку та підтвердженням виконаних за день операцій (Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75), вбачається, що станом на 01 листопада 2021 року сальдо особового рахунку має від`ємне значення, а заборгованість ОСОБА_1 за даними банку становила 43289,03 грн, з урахуванням списаних банком процентів за використання кредитного ліміту за тарифом 3,5% на місяць.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1054 та ч. ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначаються умовами кредитного договору на основі досягнутої між його сторонами домовленості.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зазначено: «Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину».

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно оцінив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до правовідносин сторін правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання, якими банк обґрунтовував свої вимоги, оскільки підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 10 серпня 2019 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять відомості про конкретні умови договору з банком, зокрема умови, які є істотними для кредитних договорів (сума кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки тощо, ч. 1 ст. 12 Закону України № 1734-VII), а матеріали справи не містять підтвердження того, що додані позивачем до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також ті, які розміщені на його вебсайті (www.privatbank.ua), були надані відповідачу на ознайомлення перед укладенням договору і погоджені ним.

Те саме стосується і Тарифів банку, виписку з яких банк долучив до позовної заяви.

До того ж Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на вебсайті банку, неодноразово змінювалися самим банком у період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 серпня 2019 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29 листопада 2021 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами та комісію, надані банком витяги Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи через їх мінливий характер не можуть розцінюватися в якості стандартної (типової) форми, що встановлена до укладеного із відповідачем договору.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 рок у справі № 342/180/17.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що розмір відсотків було узгоджено з відповідачем у паспорті кредитування, який був доданий до позовної заяви, не заслуговує на увагу.

Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі № 393/126/20 зробив наступний правовий висновок: «Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

Отже, підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (паспорт не є частиною кредитного договору, а способом повідомлення банком споживача про наявні пропозиції кредитування), не є підтвердженням досягнення між банком та позичальником домовленості про умови кредитування, в тому числі щодо плати за користування коштами банку в межах кредитної лінії.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на заяву відповідача від 10 серпня 2019 року в тесті якої міститься п. 1.3 з вказівкою про відсотки річних 43,2% для карток Універсальна та 42,0% для карток Універсальна GOLG, стверджуючи, що таким чином сторони узгодили умови договору про проценти.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє такі доводи позивача так, як додана до позовної заяви копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яку підписав відповідач 10 серпня 2019 року. не містить п. 1.3 та будь-яких згадок про проценти і їх розмір (а.с. 9 10).

Додана банком до апеляційної скарги заява ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання послуг (а. с. 128 - 135) не містить дати її укладення, до суду першої інстанції вона не подавалася позивачем і суд їй оцінку не давав. По суті ця заява є новим доказом, але в апеляційній скарзі позивач жодним чином не обґрунтував поважність причин його неподання до суду першої інстанції, не клопоче про прийняття нового доказу судом апеляційної інстанції, а тому в межах розгляду справи апеляційним судом, встановлених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд не бере вказану заяву до уваги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Суд виснував, зокрема, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту.

Правові підстави позову це визначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Обгрунтовуючи підстави для стягнення з відповідача процентів, позивач посилався виключно на умови кредитного договору, який суд обґрунтовано визнав в частині процентів неукладеним.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі встановленому реченням другим ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач не пред`явив, відповідні розрахунки суми боргу за обліковою ставкою Національного банку України суду не надав і суд їх не розглядав.

Колегія суддів не вбачає процесуальних підстав для розширеного тлумачення підстав позову банку та, відповідно, застосування положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України у цій справі.

Місцевий суд обґрунтовано відкинув доводи позивача про проценти, наданий ним розрахунок боргу та здійснив власний розрахунок, врахувавши у повному обсязі сплачені відповідачем кошти на погашення суми боргу, в тому числі ті суми грошових коштів, які банк спрямував на погашення неіснуючого боргу по процентах. Тож суд встановив, що фактична сума боргу становить 13333,95 грн.

Апелянт не довів існування іншого розміру заборгованості відповідача, ніж той, що встановлений судом першої інстанції.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (п. 89), «Проніна проти України» (п. 23) та «Серявін та інші проти України» (п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Руїс Торіха проти Іспанії»).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Про судові витрати

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. Відповідач заяву про розподіл понесених ним судових витрат не подав

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко