ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9515/22

Провадження № 22-ц/4820/686/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника адвоката Баєвої Н.Я.,

Гуменюк Л.М., Кирник Л.М., Мудрої А.І. та їх представника адвоката Яцишина А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2023 року, суддя Карплюк О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,

встановив:

В травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок «Л-1», загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., цегляну прибудову «л» та господарські будівлі: хлів «Д», вбиральню «Р», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її покійний чоловік, ОСОБА_6 , який помер у 1992 році, у 1969 році побудував невеликий будинок на місці зруйнованого хліва, що по АДРЕСА_1 . Через деякий час чоловік здійснив прибудову до будинку. Після смерті ОСОБА_6 вона намагалася розпочати процедуру узаконення прибудови, однак земельна ділянка, на якій розміщена будівля, не була приватизована. Крім того, покійний ОСОБА_6 , після смерті матері, яка була власником будинку по АДРЕСА_1 , про розподіл спадщини не звертався. Таким чином, позивач добровільно та відкрито володіє спірним майном більше 10 років, у зв`язку з чим просила задовольнити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.01.2023 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок «Л-1», загальною площею 50,9 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м. та господарські будівлі: хлів «Д» та вбиральня «Р», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_2 , що не оспорюється іншими особами, а цегляна прибудова «Л» відсутня.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначила, що судом не взято до уваги тієї обставини, що її чоловік збудував невеликий житловий будинок по АДРЕСА_1 , в 1969 році, згодом здійснивши прибудову до нього. З 1970 року вона зареєстрована та постійно проживає у АДРЕСА_1 . З того часу добросовісно володіє нерухомим майном більше 10 років, здійснюючи його поточний ремонт та сплачуючи комунальні послуги. Відповідач ОСОБА_5 не може знати з якого часу вона користується житловим будинком та хто його побудував, оскільки він є співвласником спірного житлового будинку з 04.05.2020 року.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 погодилися з доводами апелянта, просили суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу.

Апелянт та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник в судовому засіданні просили суд апеляційну cкаргу задовольнити.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи судом, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на праві власності належить 1/2 частки житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 7/50 його частки, ОСОБА_4 - 17/100 його частки, а ОСОБА_2 - 19/100 його частки.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року (справа №910/17274/17) зазначається, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Однією із обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю є обставина за якої набувач в момент набуття речі не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі №140/1774/18).

Установивши, що позивач на момент подання позову була обізнана про те, що співвласниками часток спірного будинку по АДРЕСА_1 , на частину якого позивач просила визнати право власності, є відповідачі, які не відмовлялися від свого права власності на нього, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на майно за набувальною давністю, оскільки володіння ОСОБА_1 спірним нерухомим майном не є добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України.

Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, тому відмова у задоволенні позову судом є обґрунтованою.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, тому підстав для скасування або зміни судового рішення в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2023 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова