КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/5040/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 757/35839/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Левенця Б.Б., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Грицишина А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення коштів,

встановив:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просив стягнути з відповідача на його користь:

- за договором № SAМDN4197 від 20.02.2012 року суму вкладу у розмірі 1208,54 доларів США, відсотки за вкладом у розмірі 673,86 дол. США та 3% річних у розмірі 269,54 доларів США;

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року суму вкладу у розмірі 13 533,77 доларів США, відсотки за вкладом 8546,30 дол. США, 3 % річних у розмірі 2 848,77 доларів США;

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року суму вкладу у розмірі 70 076,99 доларів США, відсотки за вкладом - 49 169,09 дол. США, 3% річних у розмірі 14 750,73 доларів США;

- за договором «Стандарт» від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) суму вкладу у розмірі 16 308,45 доларів США, відсотки за вкладом у розмірі 12 815,85 доларів США, 3% річних у розмірі 3 432,82 доларів США.

В обґрунтування позову зазначав, що між сторонами було укладено вищевказані договори банківського вкладу. Навесні 2014 року в зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень на території АР Крим, відповідач заблокував рахунки та його вимоги поновити доступ до рахунків не виконав. 15.04.2014 ПАТ «Приватбанк» виніс рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ Комерційного банку «Приватбанку». 19.05.2014 йому було видано довідку про рахунки відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк», однак кошти банк йому не повернув. Вважає, що бездіяльність банку, яка полягає у неповернені вкладу з відсотками, є незаконною. Посилання банку, що у нього відсутня інформація щодо наявності відкритих у філіях на території АР Крим депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них у зв`язку із окупацією є неправдивими, оскільки договір укладений із ПАТ КБ «Приватбанк», а тому банк як фінансова установа, зобов`язаний був забезпечити облік всієї банківської інформації, у тому числі і проведеної філіями.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд не взяв до уваги, що до позову додавалась копія його листа до Приватбанку, в якому позивач вимагав повернути кошти, які знаходяться на рахунках, відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 . Крім того, у судових засіданнях відповідач підтвердив зазначену у позовній заяві позицію банку, а саме: відсутність бажання банку повертати кошти позивачу, підтвердив факт порушення банком умов банківського депозитного договору (банк не нараховує відсотки за депозитом з 2014 року), у відзиві відповідач підтвердив, що банк взагалі незаконно передав грошові кошти позивача третій особі.

Вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять відмови відповідача щодо повернення грошових коштів, адже сам факт неповернення грошових коштів вже і є фактичною відмовою банку у поверненні коштів позивачу, як і відзив відповідача, що наявний у матеріалах справи та підтверджує позицію банку не повертати грошові кошти позивачу.

Не погоджуючись з рішення суду в мотивувальній частині, представник АТ КБ «Приватбанк» Штронда А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду в мотивувальній частині, шляхом виключення висновків про нікчемність переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» (ЄДРПО 38920700) було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», в тому числі і по договору, який є предметом спору.

Відповідно до п. 1.1.7.58 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01.06.2014 року), які розміщені на офіційному сайті Банку https://privatbank.ua, було передбачено, що у зв`язку з анексією АР Крим та припинення діяльності Банку на цій території, Клієнт зобов`язується з`явитися в структурний підрозділ Банку, розташований на материковій частині України, для здійснення Банком дій щодо уточнення інформації, ідентифікації та вивчення Клієнта та надати в Банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованого за адресою: 109240, РФ, Москва, Верхній Таганський глухий кут, д. 4, далі Агентство, довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту - фізичній особі. При цьому, Клієнт зобов`язаний вчинити дії, передбачені в цьому пункті, в термін до 31.12.2014 р.

Відповідно до п. 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01.06.2014 року) було передбачено, що у разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.58 цих Умов, подальша взаємодія за договором Клієнта з Банком може бути змінена шляхом повідомлення, в тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов та Правил. При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на здійснення таких дій, сторони керуються вимогами ст. 205 Цивільного кодексу України (мовчазна згода).

На підставі вищевикладених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, на офіційному сайті Банку 30.01.2015 року за наведеним посиланням https://conditions-and- rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru було розміщене Банком повідомлення з наступним змістом: «У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банку на цій території в розділ "1.1.7. Додаткові положення " Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Фінілон", що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Неподання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія. ''Фінілон" зі згоди Клієнта».

З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_1 відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди ОСОБА_1 .

Представник відповідача вказує, що договір про переведення боргу від 17.11.2014 року: не є нікчемним (Постанова КЦС ВС від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19) ; є дійсним (Постанова КГС ВС від 01.06.2022 у справі № 904/1721/20) ; є правомірним (недійсність договору прямо не встановлена законом та відсутнє судове рішення, яким договір був би визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦКУ) ; укладений з повним дотриманням вимог ст.ст. 520, 521 ЦК України (згода Кредиторів на переведення їх грошових коштів на підставі Договору про переведення боргу від 17.11.2014 на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» була отримана у спосіб, визначений ст.205 ЦК України); зберігає свою обов`язковість для виконання своїх обов`язків Новим боржником (ТОВ «ФК «Фінілон») перед Кредиторами (належним боржником за депозитним договором та особа, яка повинна виконувати всі договірні зобов`язання за таким договором є Фінансова Компанія та всі правові наслідки, що були породжені з моменту укладання між Первісним та Новим боржником Договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду).

В судовому засіданні 19 червня 2023 року та 06 вересня 2023 року представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Штронда А.М. підтримав апеляційну скаргу відповідача та просив задовольнити, змінити рішення суду у мотивувальній частині, а в задоволенні апеляційної скарги позивача просив відмовити, залишивши рішення суду першої інстанції щодо відмови у позові ОСОБА_1 без змін.

В судових засіданнях 19 червня та 06 вересня 2023 року було оголошено перерву у зв`язку з неявкою в судове засідання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В дане судове засідання представники сторін не з`явилися, при цьому представник позивача не з`явилась втретє, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договори банківського вкладу, а саме:

- № SAMDN4197 від 20.02.2012 року вклад «Стандарт 6 міс.» на суму 15 000 доларів США з процентною ставкою 7,5 % річних, строком на 6 місяців до 20.08.2012 р. включно (а.с. 7, т. 1);

- № SAMDN4950 від 25.09.2012 року вклад «Стандарт» на суму 10 000 доларів США з процентною ставкою 9% річних, строком на 366 днів до 25.09.2013 включно (а.с. 8, т. 1);

- № SAMDNWFD300 від 08.01.2014 року вклад «Стандарт» на суму 68 958 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 08.01.2015 року (а.с. 9, т.1);

- депозит на картку № НОМЕР_1 сума вкладу 16 157 доларів США, що підтверджується посвідченим відповідачем витягом з електронного додатку № 1 (а.с. 40, т. 1).

Судом встановлено, що внесення грошових коштів підтверджуються договорами № SAMDN4197 від 20.02.2012 року, № SAMDN4950 від 25.09.2012 року, № SAMDNWFD300, копії яких містяться в матеріалах справи.

Крім того, відповідачем було надано належним чином посвідчений витяг з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., який містить розмір боргу за договором № SAMDN4950, відповідно до якого сума грошових коштів, які підлягають до виплати та включає нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу становить 13 426 доларів США та 151,42 доларів США.; за договором № SAMDNWFD300, відповідно до якого сума грошових коштів, які підлягають до виплати та включає нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу становить 70 633,62 доларів США; за депозитом на картковому рахунку № НОМЕР_1 сума вкладу 16 157 доларів США (а.с. 49, т. 1).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження факту розірвання договору позивачем було надано у якості доказу заяву від 16.04.2021 р. про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу та нарахованих процентів (а.с. 14). Разом з тим, вказана заява не місить підпису позивача, а отже, не може бути взята судом як належний та допустимий доказ. Крім того, матеріали справи не містять відмови відповідача щодо повернення грошових коштів.

На звернення позивача щодо розірвання договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів, відповідачем було направлено на адресу позивача відповідь від 18.05.2021 р. № 20.1.0.0.0/7 - 210421/6169 (а.с. 81-82) та аналогічну відповідь від 09.06.2021 р. № 20.1.0.0.0/7-210525/13420 (а.с. 83-84), відповідно до яких банк повідомив заявника про неможливість прийняття заяви, оскільки заявником порушено порядок звернення до банку із такою заявою, а саме, банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, оскільки він направлений засобами поштового зв`язку. Крім того, відповідно до п. 3.1 Постанови Національного банку України № 267 письмовий запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. При цьому, відповідачем було роз`яснено, яким саме чином (способом) він може звернутися до банку, щоб його заява була прийнята до розгляду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів подання заяви до відповідача про розірвання депозитних договорів, які є предметом розгляду у справі, тому суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє будь-яке невизнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес, позовні вимоги є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції , оскільки судом першої інстанції не було встановлено у повному обсязі обставини, що мають значення для вирішення справи, виходячи з наступного.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно із пунктом 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Частиною першою статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За частиною другою статті 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 1.2 вищевказаного Положення договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь кошти:

- за договором № SAМDN4197 від 20.02.2012 року суму вкладу у розмірі 1208,54 доларів США, відсотки за вкладом у розмірі 673,86 дол. США та 3% річних у розмірі 269,54 доларів США;

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року суму вкладу у розмірі 13 533,77 доларів США, відсотки за вкладом 8546,30 дол. США, 3 % річних у розмірі 2 848,77 доларів США;

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року суму вкладу у розмірі 70 076,99 доларів США, відсотки за вкладом - 49 169,09 дол. США, 3% річних у розмірі 14 750,73 доларів США;

- за договором «Стандарт» від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) суму вкладу у розмірі 16 308,45 доларів США, відсотки за вкладом у розмірі 12 815,85 доларів США, 3% річних у розмірі 3 432,82 доларів США.

Як встановлено з матеріалів справи, внесення грошових коштів позивачем ОСОБА_1 підтверджується договорами № SAMDN4197 від 20.02.2012 року, № SAMDN4950 від 25.09.2012 року, № SAMDNWFD300, копії яких містяться в матеріалах справи, а саме:

- № SAMDN4197 від 20.02.2012 року вклад «Стандарт 6 міс.» на суму 15 000 доларів США з процентною ставкою 7,5 % річних, строком на 6 місяців до 20.08.2012 р. включно (а.с. 7, т. 1);

- № SAMDN4950 від 25.09.2012 року вклад «Стандарт» на суму 10 000 доларів США з процентною ставкою 9% річних, строком на 366 днів до 25.09.2013 включно (а.с. 8, т. 1);

- № SAMDNWFD300 від 08.01.2014 року вклад «Стандарт» на суму 68 958 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 08.01.2015 року включно (а.с. 9, т.1);

- депозит на картку № НОМЕР_1 сума вкладу 16 157 доларів США, що підтверджується посвідченим відповідачем витягом з електронного додатку № 1 (а.с. 40, т. 1).

Крім того, факт укладення позивачем договорів банківського вкладу (депозитних договорів) підтверджено витягом з електронного додатку до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який 12 жовтня 2021 року було засвідчено печаткою АТ «КБ «Приватбанк» та підписом головного бухгалтера АТ «КБ «Приватбанк» Ярмоленко В. В., що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) по банківських договорах позивача, які є предметом розгляду.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду.

Відповідно до вказаного витягу з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., розмір грошових коштів, в тому числі проценти, що підлягають до виплаті боржником на користь ОСОБА_1 , становлять:

- за договором № SAMDN4950 сума грошових коштів, які підлягають до виплати та включає нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу становить 13 426 доларів США та 151,42 доларів США.;

- за договором № SAMDNWFD300 сума грошових коштів, які підлягають до виплати та включає нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу становить 70 633,62 доларів США;

- за депозитом на рахунку № НОМЕР_1 сума вкладу - 16 172,09 доларів США та 150,95 доларів США (а.с. 40, т. 1).

- за договором № SAMDN4198 - сума коштів до виплати становить 450,36 доларів США та 839,58 доларів США.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк», визнавши внесення грошей на депозитний рахунок та не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_1 , що була надана до суду представником АТ КБ «Приватбанк», 19 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів, в якій він просив повернути йому всі кошти, розміщені на поточних та депозитних рахунках. Зазначена заява отримана банком 24 травня 2021 року, на яку банк надав відповідь про неможливість за вказаною заявою ідентифікувати особу позивача ( а.с. 83-85, т. 1).

З даним позовом позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 06 липня 2021 року.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача Бригинець А.А. зазначала (а.с. 77-80), що відсутність у матеріалах справи належно оформленого звернення (без нотаріального підпису) поданого позивачем через засоби поштового зв`язку до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення грошових коштів, свідчить про те, що таке звернення фактично не відбулося, оскільки позивачем було направлено таку вимогу неналежним чином та у спосіб, який не передбачає здійснення ідентифікації особи, про що було направлено відповідну відповідь банком на адресу позивача. Вважає, що відсутність порушеного права у позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Також зазначила, що заява про розірвання договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів від 19.05.2021 року, долучена позивачем як доказ у справі, не містить підпису позивача (заявника). Тому, позивачем заявлено позовні вимоги передчасно, оскільки заява про розірвання договорів була отримана банком 24.05.2021 року, а позов датовано позивачем 21.05.2021 року.

Крім того, представник відповідача вважає, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними між позивачем та АТ КБ «Приватбанк», які є предметом спору, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладів.

З викладеного вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» не визнає права позивача ОСОБА_1 на повернення належних йому сум вкладів та із взаємовиключних підстав заперечує проти виплати позивачу суми вкладів та нарахованих процентів.

Згідно із частиною першою, третьою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

У відповідності до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У відповідності до частини першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 914/2649/17 (провадження № 12-216гс18) висловила правову позицію, що те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на вирішення існуючого конфлікту у суді. Право особи на звернення до суду у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у подібній справі № 757/38720/14-ц у постанові від 13 травня 2021 року зазначив про наступне:"...встановивши факт укладення між ОСОБА_1 і банком договорів банківського вкладу, проведення операцій по відкритих рахунках, суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права у зв`язку з блокуванням банком її рахунків, відкритих на підставі договорів банківських вкладів, та неможливістю користування грошовими коштами, які розміщені на цих рахунках, зокрема відмовою банку від переведення депозитів з АР Крим до м. Києва. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що банк заперечував з різних підстав проти позову, зокрема зазначав, що у зв`язку з переведенням боргу за вказаними договорами банківських вкладів А Т КБ «ПриватБанк» не несе зобов'язань за такими договорами. Суд апеляційної інстанції, зазначивши про передчасність заявлених позовних вимог, розглянув справу, яка тривалий час перебувала на розгляді в суді, формально, не звернув увагу на те, що право позивачки залишилось незахищеним, а застосування позасудової процедури розірвання договорів банківських вкладів у відповідності до умов цих договорів призведе лише до повторного звернення позивачки до суду, невиправдано тривалого вирішення спору по суті, отже дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову з формальних підстав.»

Таким чином, враховуючи, що 24 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою до відповідача про розірвання договорів вкладів, а 06 липня 2021 року - з даним позовом до суду, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про передчасність заявлених позовних вимог та відсутність у позивача невизнаного або оспорюваного права та охоронюваного законом інтересу, оскільки суд не врахував, що перед зверненням до суду позивач звертався з заявою до банку про розірвання договорів вкладів, що 06 липня 2021 року позивач звернувся до суду за захистом порушеного права у зв`язку з блокуванням банком його рахунків, відкритих на підставі договорів банківських вкладів, та неможливістю користування грошовими коштами, які розміщені на цих рахунках, а також, виходячи із суті заперечень представників відповідача проти позову, фактичною відмовою банку у поверненні грошових коштів.

Відхиляючи доводи відповідача про переведення боргу за депозитними договорами на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору від 17.11.2014 року, суд першої інстанції зазначив, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками; договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі.

Таким чином, висновків про нікчемність переведення боргу від 17.11.2014 року оскаржуване рішення суду не містить, а тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником ( відповідно і належним відповідачем) перед позивачем ОСОБА_1 є ТОВ «ФК «Фінілон» згідно умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі № 199/3152/20 зазначено, що «відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 у подібних правовідносинах».

З матеріалів вбачається, що позивач не надавав згоди на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», в зв`язку із чим доводи представника банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними ОСОБА_1 20.02.2012 року, 25.09.2012 року, 08.01.2014 року та 03.03.2014 року є безпідставними.

Оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині розміру внесених вкладів за вищевказаними договорами, апеляційним судом встановлено наступне:

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача суми вкладів:

- за договором № SAМDN4197 від 20.02.2012 року - 1208,54 доларів США,

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року - 13 533,77 доларів США,

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року - 70 076,99 доларів США,

- за договором «Стандарт» від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) - суму вкладу у розмірі 16 308,45 доларів США.

Проте зазначені вимоги не у повному обсязі підтверджуються вищевказаними доказами, оскільки суми вкладів є меншими, ніж зазначені у позовній заяві ОСОБА_1 суми, які відповідають вказаним у витягу з електронного додатку до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, та складають суми вкладів разом з нарахованими банком процентами за користування вкладом.

Відтак, враховуючи, що проценти за користування вкладом, про стягнення яких просить відповідач, підлягають нарахуванню на розмір вкладу, а не на суму вкладу та раніше нарахованих процентів, що разом складають баланс по рахунку, колегія суддів вважає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню частково.

Так, відповідно до договору № SAMDN4950 від 25.09.2012 року вклад «Стандарт» сума вкладу становить 10 000 доларів США; по договору № SAMDNWFD300 від 08.01.2014 року вклад «Стандарт» сума вкладу становить 68 958 доларів США .

Доводи позивача про наявність підстав для стягнення на підставі договору № SAМDN4197 від 20.02.2012 року залишку суми вкладу у розмірі 1208,54 доларів США, відсотків за вкладом у розмірі 673,86 доларів США та 3% річних у розмірі 269,54 доларів США, колегія суддів також вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Як вбачається з копії зазначеного договору та довідки АТ КБ «Приватбанк» від 08.12.2021 року, підписаної головним бухгалтером Ярмоленко В.В., договір вкладу № SAMDN4197 був укладений між позивачем та банком 20 лютого 2012 року на суму 15 000 доларів США з процентною ставкою 7,5 % річних, строком на 6 місяців до 20.08.2012 р. включно.

21 лютого 2013 року зазначений договір був розірваний позивачем, а кошти вкладу в сумі 15 000 доларів США було переведено на інший депозитний договір № SAMDN0317.

В свою чергу договір № SAMDN0317 від 21 лютого 2013 року було розірвано позивачем 03 березня 2014 року, а суму коштів у розмірі 15 000 доларів США було переведено на картковий рахунок № НОМЕР_2 .

03 березня 2014 року кошти з карткового рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 16 157,5 доларів США було переведено на депозитний договір № SAMDNFWD600 , по якому відкрито рахунок № НОМЕР_1 , і позовні вимоги щодо якого також заявлені позивачем ( а.с. 7, 61, т. 1).

Таким чином, доводи позивача про наявність станом на час розгляду справи вкладу за договором № SAМDN4197 від 20.02.2012 року на суму 1208,54 доларів США, є безпідставними, оскільки вказаний договір розірвано позивачем, а кошти 03 березня 2014 року в сумі 16 157, 5 доларів США було переведено на вищевказаний депозитний договір по якому відкрито рахунок № НОМЕР_1 .

За викладених обставин і розмір вимог позивача про стягнення вкладу за договором «Стандарт» від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) на суму 16 308,45 доларів США, також не відповідає наявним у справі доказам, оскільки матеріалами справи підтверджено, що сума вкладу по цьому договору становить 16 157, 5 доларів США, а решта коштів - 151,45 доларів США є нарахованими банком процентами ( а.с. 61, т. 1).

Крім того, зі змісту договору № SAМDN4197 від 20.02.2012 року вбачається, що нараховані проценти за цим вкладом зараховуються на рахунок № НОМЕР_3 , що є накопичувальним.

Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 08.12.2021 року, підписаною головним бухгалтером Ярмоленко В.В., за угодою № SAМDN4198 від 20.02.2012 року на накопичувальному рахунку № НОМЕР_3 сума процентів становить 1280,54 доларів США ( а.с. 67,т. 1).

З викладеного вбачається, що заявлена до стягнення сума в розмірі 1280,54 долари США є процентами, нарахованими банком на суму вкладу за договором № SAМDN4197 від 20.02.2012 року, а не вкладом, відтак на вказану суму проценти за користування вкладом нарахуванню не підлягають.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню суми вкладів у наступному розмірі:

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року - 10 000 доларів США,

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року - 68 958 доларів США,

- за договором «Стандарт» № SAМDNWFD600 від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) - 16 157 доларів США.

Отже, встановивши факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу, внесення грошових коштів у вказаному розмірі та враховуючи те, що не повертаючи кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним йому майном, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаних сум вкладів за вказаними договорами, а також процентів за період з дня укладення договорів вкладу і до їх розірвання за заявою вкладника (позивача).

Відповідно до ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються».

Відповідно до постанов Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 10 травня 2023 року у справі № 522/5513/19, вимога позивача повернути вклад відповідає нормі частини третьої статті 651 ЦК України, згідно з якою у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви , позивач просить стягнути з відповідача за період з 19 травня 2014 року ( дата, на яку банком були нараховані проценти) по 24 травня 2021 року одночасно як проценти за користування вкладами, що зазначені у договорах, так і 3% річних, нарахування яких передбачено ст. 625 ЦК України.

Проте, враховуючи вимоги вищевказаних норм ст. 1061,1070 ЦК України, та ст. 625 ЦК України, проценти за користування вкладом і проценти як відповідальність за порушення грошового зобов`язання не можуть нараховуватись одночасно.

Як встановлено з матеріалів справи, у травні 2014 року та у вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звертався до Кримського регіонального управління ПАТ КБ Приватбанк та отримував довідку про наявність коштів на вкладних рахунках станом на 19 травня 2014 року, а також виписки із банківських рахунків.

Даних про те, що позивач ОСОБА_4 звертався із заявами до АТ КБ «Приватбанк» протягом 2014 - 2020 років про розірвання договорів та повернення коштів вкладу матеріали справи не містять.

Як вбачається зі змісту наявних у матеріалах справи копій договорів від 25.09.2012 року та 08.01.2014 року, якщо за закінченням строку вкладу вкладник не заявив про бажання отримати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника до банку. Також у вкладника та у банку є право достроково розірвати договір, повідомивши один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Враховуючи, що відповідно до наявної у матеріалах справи копії заяви позивача, ОСОБА_1 звернувся з заявою від 19 травня 2021 року до відповідача про розірвання договорів вкладів, яка була отримана банком 24 травня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав вважати договори вкладів розірваними з 26 травня 2021 року.

Вирішуючи питання про розмір процентів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів дійшла висновку, що проценти за користування вкладом підлягають стягненню з банку за два періоди: 1) нараховані банком за період з моменту укладення договорів до 19 травня 2014 року, коли позивачу була видана довідка, якою підтверджується загальна сума вкладу та нарахованих процентів, що обліковуються на рахунках позивача; 2) за період з 19 травня 2014 року по 24 травня 2021 року ( відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 , в межах заявлених вимог).

Отже, згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 19 травня 2014 року, зміст якої підтверджено витягом з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 року ( а.с. 10, 40, т. 1) суми процентів, нарахованих банком станом на 19 травня 2014 року становлять:

- за договором № SAMDN4198 від 20.02.2012 ( накопичувальний рахунок № НОМЕР_3 ) - нараховані банком відсотки на суму 1280,54 доларів США,

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року - 3533,77 доларів США,

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року - 1118,99 доларів США

- за договором «Стандарт» № SAМDNWFD600 від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) - 151,45 доларів США.

Сума процентів за користування вкладом за період з 19 травня 2014 року по 24 травня 2021 року ( в межах заявлених позовних вимог, відповідно до позовної заяви) розрахована апеляційним судом наступним чином та становить :

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року : 10 000 доларів США (сума вкладу) х 9 % : 365 днів х 2563 дні = 6319,73 доларів США,

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року: 68 958 доларів США ( сума вкладу) х 10 %: 365 днів х 2563 дні = 48 421,74 доларів США,

- за договором «Стандарт» № SAМDNWFD600 від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1) : 16 157 доларів США ( сума вкладу) х 11,2% : 365 днів х 2563 дні = 12 706,75 доларів США.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення процентів за користування вкладом за період з часу укладення договорів по 24 травня 2021 року, то вимоги позивача ОСОБА_1 про нарахування та стягнення 3% річних на суми вкладів за період з 19 травня 2014 року по 24 травня 2021 року задоволенню не підлягають, адже вкладник звернувся з вимогою про розірвання договорів та повернення коштів у повному обсязі 24 травня 2021 року, тому за відсутності прострочення виконання зобов`язання немає підстав для нарахування та стягнення трьох відсотків річних відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 19 травня 2014 року по 24 травня 2021 року.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційних скарг позивача та відповідача, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог :

- за договором № SAMDN4198 від 20.02.2012 ( накопичувальний рахунок № НОМЕР_3 ) підлягають стягненню нараховані банком відсотки на суму 1280,54 доларів США, оскільки основний договір розірвано позивачем, а кошти переведено на інший вклад;

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року підлягає стягненню сума вкладу у розмірі 10 000 доларів США, нараховані банком відсотки станом на 19.05.2014 року - 3533,77 доларів США, та відсотки за користування вкладом за період з 19.05.2014 року по 24.05.2021 року в сумі 6319,73 доларів США;

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року підлягає стягненню сума вкладу у розмірі 68 958 доларів США, нараховані банком відсотки станом на 19.05.2014 року - 1118,99 доларів США, та відсотки за користування вкладом за період з 19.05.2014 року по 24.05.2021 року в сумі 48 421,74 доларів США;

- за договором № SAМDNWFD600 від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) підлягає стягненню сума вкладу у розмірі 16 157 доларів США, нараховані банком відсотки станом на 19.05.2014 року - 151,45 доларів США, та відсотки за користування вкладом за період з 19.05.2014 року по 24.05.2021 року в сумі 12 706,75 доларів США.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та решти заявлених сум депозитів та процентів за користування вкладом, що перевищують вищезазначені суми коштів, слід відмовити.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачем сплачено судовий збір в сумі 17 025 грн., тобто за максимальною ставкою, виходячи із 150 % від суми судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Враховуючи, що позивач не сплачував судовий збір при зверненні з даним позовом до суду, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір на суму 11 350 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Штрондою Антоном Михайловичем - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти:

- за договором № SAMDN4198 від 20.02.2012 ( рахунок № НОМЕР_3 ) - нараховані банком відсотки на суму 1280,54 доларів США,

- за договором № SAМDN4950 від 25.09.2012 року : суму вкладу у розмірі 10 000 доларів США, нараховані банком відсотки станом на 19.05.2014 року - 3533,77 доларів США, та відсотки за користування вкладом за період з 19.05.2014 року по 24.05.2021 року в сумі 6319,73 доларів США,

- за договором № SAМDNWFD300 від 08.01.2014 року: суму вкладу у розмірі 68 958 доларів США, нараховані банком відсотки станом на 19.05.2014 року - 1118,99 доларів США, та відсотки за користування вкладом за період з 19.05.2014 року по 24.05.2021 року в сумі 48 421,74 доларів США,

- за договором «Стандарт» № SAМDNWFD600 від 03.03.2014 року (рахунок № НОМЕР_1 ) суму вкладу у розмірі 16 157 доларів США, нараховані банком відсотки станом на 19.05.2014 року - 151,45 доларів США, та відсотки за користування вкладом за період з 19.05.2014 року по 24.05.2021 року в сумі 12 706,75 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 11 350 грн.

Відомості щодо учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4

відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Левенець Б.Б.

Немировська О.В.