Справа № 357/2193/23
Провадження № 4-с/357/9/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., при секретарі Кононюк П.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність в.о. начальника відділу ДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бібаєвої Віти Вікторівни, -

В С Т А Н О В И В :

18.02.2023 представник скаржника, адвокат Любченко Наталія Юріївна, звернулася до суду з вказаною скаргою, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрована судом 28.02.2023), мотивуючи тим, що згідно інформаційної довідки від 11.01.2023 №319990805 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 стало відомо про накладення заборони, а саме: арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 11071833), підстава: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993, 04.03.2011 Міський відділ ДВС Білоцерківського міського управління юстиції, об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Але, заявнику не було відомо про існування виконавчого провадження і зазначеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 Міського відділу ДВС Білоцерківського міського управління юстиції від 2011 року, і як наслідок, наявності арешту на її майно. Згідно відомостей з АСВП вбачається, що всі виконавчі провадження, що були відкриті відносно заявника давно закриті, однак з АСВП не вбачається відомостей про наявності ВП для забезпечення якого міський відділ ДВС Білоцерківського МУЮ виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993від 04.03.2011. На даний час наявність заборони перешкоджає заявнику в безперешкодному розпорядженні та реалізації її права, як одноособового власника квартири АДРЕСА_1 . 19.01.2023 заявником було здійснено звернення до Відділу ДВС у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) на що остання отримала відповідь від 09.02.2023, за підписом в.о. начальника Відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Бібаєвої Віти Вікторівни, було отримано відповідь на заяву Заявника, з якої вбачається, що відповідно до даних АСВП в Білоцерківському МВ ДВС будь-яких виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів боржником в яких є ОСОБА_1 , не перебувають. В зв`язку з тим, що арешт накладено було 04.03.2011, а строк зберігання ВП, переданих до архіву органу ДВС становить три роки, у відділі ДВС у м. Біла Церква дані відносно якого ВП накладено було арешт відсутні. Враховуючи ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», в якій наведені підстави для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини виконавцем, в тому числі в ч. 5 ст. 59 Закону зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, тому ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області не може а ні надати дані про ВП в рамках якого було накладено арешт, а ні скасувати заборону (арешт) здійснений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його Відчуження АК№716993 від 04,03.2011 року.Заявник вважає, що на даний час відсутні законні підстави наявності на її майні арешту, який був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 від 04.03.2011, в рамках закритого та знищеного ВП, відсутні. Заявник в Єдиному реєстрі боржниківтакож не значиться.Отже, наявність арешту на майно Заявника за відсутністю виконавчого провадження, порушує право останнього на вільне володіння та розпорядження своєю власністю.Тому, просить визнати неправомірною бездіяльність в.о. начальника відділу ДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бібаєвої Віти Вікторівни щодо не зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК №716993 від 04.03.2011 Міського відділу ДВС Білоцерківського міського управління юстиції, об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 та скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження №11071833, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК №716993 від 04.03.2011 Міського відділу ДВС Білоцерківського міського управління юстиції.

02.03.2023 судом прийнято скаргу до розгляду та призначено судове засідання.

Представник заявника, адвокат Любченко Наталія Юріївна, надала до суду письмову заяву, в якій просила розгляд скарги провести у її відсутності та у відсутності заявника, скаргу підтримує в повному обсязі.

В.о. начальника відділу ДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бібаєва Віта Вікторівнав судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши матеріали скарги, вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28.12.2005 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована та постійно проживає, що підтверджується копією паспорта заявника та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, (а.с. 10-11, 13).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.01.2023 №319990805 (а.с 12), на нерухоме майно ОСОБА_1 було накладено арешт: номер запису про обтяження 11071833; дата та час державної реєстрації 13.04.201118:26:48; тип обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 від 04.03.2011 МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ; об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 ; обтяжувач: міський відділ ДВС Білоцерківського МРУЮ, власник: ОСОБА_1 .

Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 20, 21-22) вбачається, що всі виконавчі провадження, що були відкриті відносно боржника ОСОБА_1 завершені та станом на 18.02.2023 будь-які інші відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є ОСОБА_1 , відсутні. Також, з АСВП не вбачається відомостей про наявності виконавчого провадження для забезпечення якого Міський відділ ДВС Білоцерківського міського управління юстиції виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 від 04.03.2011.

19.01.2023 ОСОБА_1 звернулась до Відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) з письмовою вимогою повідомити відносно якого ВП міський відділ ДВС Білоцерківського МРУЮ виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 від 04.03.2011 та з вимогою скасувати накладений арешт на підставі постанови АК№716993 від 04.03.2011 (а. с. 15-16).

09.02.2023 в.о. начальника Відділу державної виконавчої служби у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Бібаєвою Вітою Вікторівною надано відповідь на заяву від 19.01.2023 (а.с. 17-18), з якої вбачається, що відповідно до даних АСВП у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби будь-які виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не перебувають. В зв`язку з тим, що арешт накладено було 04.03.2011, а строк зберігання ВП, переданих до архіву органу ДВС становить три роки, у відділі ДВС у м, Біла Церква дані відносно якого ВП накладено було арешт відсутні. В статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», наведені підстави для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини виконавцем, в тому числі в ч. 5 ст. 59 Закону зазначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, відділ ДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не надав дані про виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт та арешт, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 від 04,03.2011, не скасував.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовано законодавцем у розділі VII ЦПК України.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника) передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Враховуючи викладене, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника та завершення виконавчого провадження) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у даній справі, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, які здійснювали виконавчі дії у виконавчому провадженні на стадії його завершення.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 19.01.2023 про зняття арешту у зв`язку з відсутністю відкритих виконавчих проваджень щодо неї державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника та завершення виконавчого провадження) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, відсутності боргу або вимог перед особою, яка придбала право вимоги за зобов`язанням, на виконання якого видавався виконавчий документ, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Аналогічна правова позиція, що добровільне погашення боржником боргу за погодженням з кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору вказує на відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №2/0301/806/11.

З довідки №6 від 12.01.2023, виданою КП БМР «Білоцерківтепломережа» (а.с. 19) вбачається, що заборгованість за послуги теплопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , відсутня. В зазначеній довідці також наявні записи щодо судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання та за виконавчим листом № 2-4432 від 10.06.2009 борг в сумі 2595,65 грн. та судові витрати 30 грн. були сплачені.

З відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с. 23, 24-25), вбачається, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 26.01.2009 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» суму заборгованості за послуги теплопостачання в розмірі 2595,65 грн. та судові витрати 30 грн.

Таким чином, виконавчий лист №2-4432 від 10.06.2009, виданий на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 26.01.2009 міг бути єдиним документом на підставі якого міським відділом ДВС Білоцерківського міського управління юстиції на той час було відкрито ВП та винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК№716993 від 04.03.2011, адже є найбільш наближеним по даті накладення арешту. Крім того, вказана сума боргу в сумі 2595,65 грн. сплачена боржником ОСОБА_1 у повному обсязі.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказала, що з 2011 року не отримувала жодної постанови від ДВС, не отримувала жодного судового рішення та їй не було відомо про існування виконавчого провадження в межах якого було накладено арешт від 04.03.2011. Також, зазначила, що будь-яких грошових зобов`язань перед третіми особами вона не має, що не заперечується заінтересованою особою.

За таких обставин суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з її майна та реалізації права власності.

Крім того, наявність протягом тривалого часу (майже 12 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін. Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що не зняття ДВС арешту з майна боржника є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом скасування арешту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК №716993 від 04.03.2011 Міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонногоуправління юстиції.

Керуючись ст. 447-452 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на бездіяльність в.о. начальника відділу ДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бібаєвої Віти Вікторівни(, місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, б-р Олександрійський, 94), задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність в.о. начальника відділу ДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бібаєвої Віти Вікторівни щодо не зняття арешту з майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК №716993 від 04.03.2011 Міського відділу ДВС Білоцерківського міського управління юстиції.

Скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , об`єкт обтяження: квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження №11071833, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АК №716993 від 04.03.2011 Міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвалу складено 15.03.2023.

Суддя О. В. Бондаренко