КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1968/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року у складі судді Сіромашенко Н.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Адмітад» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом, у якому просила стягнути з ТОВ «Адмітад» на її користь вихідну допомогу в розмірі 82650 грн 60 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.01.2019 по 18.06.2020 у розмірі 483 506 грн 01 коп.

Позов обґрунтовано тим, що у квітні 2019 року вона звернулася у суд із позовом до ТОВ «Адмітад» про встановлення факту, що мас юридичне значення, визнання трудового договору розірваним, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, за наслідками розгляду якого рішенням Печерського районного суду м.Києва від 13.02.2020 року відмовлено.

Однак постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2020 за наслідками апеляційного розгляду справи, рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2020 скасовано, постановлено по справі нове судове рішення, яким встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Адмітад» на посаді прибиральниці службових приміщень у період з 14.12.2018 по 21.01.2019 за сумісництвом; зобов`язано ТОВ «Адмітад» оформити трудові відносини з ОСОБА_1 , яка з 14.12.2018 по 21.01.2019 працювала на посаді прибиральниці службових приміщень в ТОВ «Адмітад» без укладення трудового договору, про що внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні записи, після надання трудової книжки, із зазначенням про звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України; стягнути з ТОВ «Адмітад» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 14.12.2018 по 28.12 2018 року у розмірі 10359 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Враховуючи доведеним факт звільнення на підставі положень ч.3 ст.38 КЗпП України, проте відповідачем не виплачено їй передбачену зв`язку з цим вихідну допомогу, просила стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 82 650 грн 60 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.01.2019 по 18.06.2020, що становить 483 506 грн. 01 коп.

Таким чином, позивачка, на підставі положень ст.ст. ч. 2 ст. 233, 44, 116. ч. 1 ст. 117 КЗпП, Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», просила стягнути

Зазначено, що середньоденна заробітна плата у розрахунковому періоді складає: 3416,05 грн +10359 грн/10 = 1377,51 грн, з яких: 3416,05 грн - сума заробітної плати, нарахована та виплачена відповідачем за 10 робочих днів, в період з 14.12.2018 до 28.12.2018, 10359 грн присуджені апеляційним судом, 10 робочих днів (фактично відпрацьовано робочих днів, в період з 14.12.201 8 до 28.12.2018).

Кількість робочих днів у розрахунковому періоді (грудень 2018 р.)=20 робочих днів.

Середньомісячна заробітна плата у розрахунковому періоді: 1377,51*20=27550,2 грн.

При цьому, вказала, що колективний договір не визначає розміру вихідної допомоги, яка має бути виплачена працівникові при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а оскільки судом апеляційної інстанції визнано, що трудовий договір з позивачем було припинено внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, а тому, відповідно до ст. 44 КЗпП відповідач повинен був при звільненні виплатити їй середній заробіток за гри місяці, що становить: 27550,2грн*3=82 650,6 грн.

Крім того, оскільки відповідач у строки, визначені діючим законодавством, не провів розрахунок при звільненні, не виплатив вихідну допомогу, яка входить до структури заробітної плати, то виходячи із розміру її середньоденної заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який слід рахувати з 22.01.2019 по 18.06.2020, становить 483 506 грн 01 коп: 1377,51 грн (середньоденний заробіток)*351 робочий день (днів затримки розрахунку).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року заяву ТОВ «Адмітад» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Адмітад» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45 512 грн 45 коп.

В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, не правильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначено, що районний суд відмовляючи в позові з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами не виконав керівні роз`яснення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Вказано, що відповідач лише в серпні 2021 року виконав постанову Київського апеляційного суду від 10.12.2021 у справі №761/17325/19-ц, якою було встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем в період з 14.12.2018 по 21.01.2019 та звільнення позивача з 21.09.2019 за ч. з ст. 38 КЗпП України. До моменту виконання даної постанови відповідачем, позивач об`єктивно була унеможливлена тому, щоб захищати своє право на отримання вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таке обмеження існувало саме з вини відповідача, а не позивача. Сама по собі така обставина вже була поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду, якщо виходити з того, що до заявлених позивачем вимог слід було застосовувати тримісячний строк звернення до суду. Однак суд не перевірив причини пропуску цих строків та не роз`яснив позивачу право на подання клопотання про їх поновлення.

До того ж, відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 20 травня 2022року у справі № 200/1636/21-а, невиплата вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення не обмежується.

Також, судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального закону здійснено ревізію висновків постанови Київського апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 761/17325/19-ц. Така ревізія здійснена не в процесуальний спосіб, а саме при розгляді іншої справи. Суд здійснив переоцінку доказів та не врахував преюдиційних обставин, які були встановлені апеляційною інстанцією, що фактично призвело до перегляду справи №761/17325/19-ц в іншій справі, рішення по якій оскаржується.

Крім того, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на додаткове рішення суду про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, в сумі 45 512 грн 45 коп.

В обґрунтування вказаної апеляційної скарги, зазначено, що в супереч вимог ЦПК України будь-якого попереднього розрахунку представником відповідача наведено не було, що свідчить про порушення порядку надання процесуальних документів, враховуючи що в описі наданих послуг адвокат Цой Д.С. достовірно знає їх вартість за одну годину часу.

Вказано, що за весь час розгляду справи та до закінчення судових дебатів не було подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок витрат відповідача на правничу допомогу.

У заяві поданій у жовтні 2021 року про відшкодування судових витрат адвокатом Цой Д.С. не наведено поважних причин, з яких він був позбавлений можливості зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок витрат відповідача на правову допомогу у відзиві та перед судовими дебатами, а також надати суду докази до судових дебатів.

Також зазначено, що адвокат Цой Д.С. жодним чином не обґрунтував розмір судових витрат, не навів детальним описом робіт (наданих послуг), який би відповідав розміру понесених витрат з урахування вартості години часу та витраченого адвокатом часу, що позбавляє позивача можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, оскільки не є зрозумілим є зокрема яким чином розраховувалися відповідачем витрати на правову допомогу, згідно до опису наданих послуг, на написання відзиву та його подання адвокат Цой Д.С. витратив 6 год., де його година часу становить 73,6 дол. США, що становить 441,6 дол. США. Тоді як згідно до актів-приймання передачі послуг відповідач за написання відзиву та його подання сплатив 1200 дол. США., що є втричі більше ніж зазначив адвокат в своєму детальному описі наданих послуг, що вказує на очевидну невідповідність та не обґрунтованість,

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Цой Д.С. в інтересах ТОВ «Адмітад» вважає, що районний суд дійшов вірного висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між фактичними обставинами та предметом спору, з огляду на що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення без змін.

Позивачка в судове засідання не з`явилася про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про що у справі є докази (а.с. 117 т. 2), а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Колегія суддів, вислухавши адвоката Кулачка Т.М. в інтересах ТОВ «Адмітад», який просив залишити без задоволення апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає їх такими, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи, постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2020 встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Адмітад» на посаді прибиральниці службових приміщень у період з 14.12.2018 по 21.01.2019 за сумісництвом; зобов`язано ТОВ «Адмітад» оформити трудові відносини з ОСОБА_1 , яка з 14.12.2018 по 21.01.2019 працювала на посаді прибиральниці службових приміщень в ТОВ «Адмітад» без укладення трудового договору, про що внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні записи, після надання трудової книжки, із зазначенням про звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України; стягнуто з ТОВ «Адмітад» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 14.12.2018 по 28.12 2018 року у розмірі 10359 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Суд першої інстанції вирішуючи спір, установивши наявність судового рішення про припинення з ОСОБА_1 трудових відносин за ч.3 ст.38 КЗпП України, проте вважав недоведеним порушення роботодавцем законодавства про працю, а відтак, і права на отримання позивачкою вихідної допомоги.

Одночасно посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, у постанові від 30.09.2019 у справі № 910/4518/16, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, визнав звернення позивачкою у суд з позовом з пропуском тримісячного строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2020 визнано доведеним порушення ТОВ «Адмітад» трудових прав ОСОБА_1 й за наслідками розгляду справи встановлено факт перебування позивачки з ТОВ «Адмітад» у трудових відносинах та наявність підстав до припинення трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Установлено, що зазначене рішення суду апеляційної інстанції є чинним.

Між тим, районний суд всупереч зазначеному, вдався до оцінки законності установлених апеляційним судом обставин справи й визнав недоведеними підстави до припинення з позивачкою трудових відносин за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що є неправомірним та порушує принцип верховенства права.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Предметом і підставами заявленого по даній справі позову є стягнення вихідної допомоги у зв`язку з невиплатою її при звільненні та відповідальності за не проведення розрахунку при звільненні,передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1, п. 3, 4 ч. 5 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового розгляду їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим розглядаючи справу, районний суд не роз`яснив учасникам справи наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, що призвело до неповного з`ясування обставин, пов`язаних з виконанням рішення суду апеляційної інстанції, не перевірив, чи видано відповідачем наказ про прийом ОСОБА_1 на роботу та звільнення на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України, що має істотне значення для правильного вирішення спору і є визначальним для виплати вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, остільки застосування положень згаданої норми права має похідний характер від правових підстав звільнення.

З долучених до апеляційної скарги доказів убачається, що наказом відповідача від 06.08.2021 № 108/1-к ОСОБА_5 було прийнято на роботу й наказом від 06.08.2021 № 108/2к на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України трудові відносини з нею припинено (а.с.229-233 т.1).

Отже, відповідачем виконано рішення суду 06.08.2021, проте як свідчать матеріали справи за наслідками звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України передбачені законодавцем гарантії не виконано, вихідну допомогу ОСОБА_5 не виплачено.

Стаття 44 КЗпП України визначає, що вихідна допомога виплачується працівникові при припиненні трудового договору з певних підстав, зокрема, за ч.3 ст.38 КЗпП України - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Як на підставу відмови у позові про стягнення вихідної допомоги, районний суд виходив з того, що виплата такої допомоги обмежена тримісячним строком, передбаченим ст. ч.1 ст.44 КЗпП, який рахується з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 10.12.2020 наказ відповідача про звільнення позивачки з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України видано 06.08.2021.

Окрім цього, районний суд обґрунтував свої висновки правовою позицією Верховного Суду, викладену у постановах від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц; від 30.09.2019 у справі № 910/4518/16; від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Між тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною першою статті 233 КЗпП Українив редакції, чинній на час виникнення правовідносин, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 20 травня 2022 року у справі № 200/1636/21-а.

Згідно положень ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, Верховний Суд відступив від правової позиції, на яку послався районний суд у оскаржуваному рішенні й визнав доведеним наявність у особи права на отримання передбаченої положеннями трудового законодавства вихідної допомоги, яка будь-яким строком не обмежена.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 16 червня 2022 року у справі № 757/75447/17-ц відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Зазначене свідчить про помилковість висновків районного суду про звернення позивачки із позовом за спливом строку давності.

Отже, рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає доведеними вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Заявляючи вимоги, позивачка просила стягнути вихідну допомогу із розрахунку середньомісячного заробітку в сумі 27 550 грн 20 коп., що за три місяці становить 82 650 грн 60 коп.

Однак колегія суддів не погоджується з таким нарахуванням і з урахуванням конкретних обставин справи вважає за необхідне за основу відповідного розрахунку покласти висновки, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2020 під час вирішення справи №761/17325/19-ц за позовом ОСОБА_5 до відповідача про встановлення факту перебування у трудових відносинах та ін., за наслідками розгляду якого установлено середній заробіток позивачки у сумі 20 718 грн (а.с.115-128 т.1).

Отже, саме 20 718 грн колегією суддів визнається розміром середнього заробітку позивачки, який підлягає взяттю за основу для підрахунку, що установлено постановою апеляційного суду.

За таких обставин, з відповідача на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню вихідна допомога у сумі 62 154 грн (20 718*3=62 154).

Позивачка стверджувала, що через невиплату їй вихідної допомоги відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку, а саме з 22 січня 2019 року по 18 червня 2020 року, що складає 351 день, і з розрахунку одноденної зарплати в сумі 13 77 грн 51 коп., просила стягнуть середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 483 506 грн 01 коп.

Між тим, постановою Київського апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № №761/17325/19-ц установлено середньоденну заробітну плату позивачки у сумі 1039 грн 90 коп., що з урахуванням заявлених вимог мало б складати 364 689 грн, а не 483 506 грн 01 коп., як заявлено у позові (а.с.126 т.1).

Відповідно до положень ст.117 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення виникнення правовідносин, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц дійшла висновків про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно справи.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин справи № 761/17325/19-ц колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції чинній а час виникнення спірних правовідносин, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У справі №761/17325/19-ц позивачка звернулася з позовом у квітні 2019 року і не заявляла вимогу про стягнення вихідної допомоги, з невиплатою якої позивачка пов`язує право на стягнення середнього заробітку у цій справі.

З постанови Київського апеляційного суду від 10.12.2020 у справі № 761/17325/19-ц убачається, що позивачка на час виникнення спірних правовідносин мала постійне місце роботи у спеціалізованій школі1-111 ступенів № 97 ім. О. Теліги, де також отримувала заробітну плату.

З огляду на вказані обставини та наведені дії позивачки та відповідача, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є очевидно неспівмірною зі встановленим судами попередніх інстанцій розміром заборгованості з виплати вихідної допомоги.

За таких обставин, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи і наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 50 000 грн за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивачці вихідної допомоги. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити.

Отже, ТОВ «Адмітад» на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в сумі 50 000 грн.

Установлено, що ОСОБА_1 понесено витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 5 661 грн 57 ко під час звернення у суд першої інстанції та 1041 грн 68 коп. під час апеляційного провадження справи. (а.с.1, 249 т.1).

З огляду на часткове задоволення позову та враховуючи принцип пропорційності, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 1340 грн 65 коп.

Окрім цього, у зв`язку з скасуваннях постановленого по справі рішення, як таке, що носить похідний характер, підлягає скасуванню й ухвалене по справі додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Розглядаючи подану по справі ТОВ «Адмітад» заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 45 512 грн 45 коп., колегія суддів враховує наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до справи, між АО «ЕВЕРЛІҐАЛ» та ТОВ «АДМІТАД» укладено договір про надання правової допомоги №21/07-01 від 05.07.2021 з доповненнями до нього згідно додаткової угоди № 1 від 05.07.2021, а також понесені витрати, пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу, на суму 45 512грн 45коп., підтверджені долученими до справи рахунками АО «ЕВЕРЛІГАЛ» № 182 від 05.07.2021, № 186 від 09.07.2021 та № 262 від 07.10.2021 та зміст яких узгоджується з даними платіжних доручень ТОВ «АДМІТАД» від 07.07.2021 № 8670, від 12.07.2021 № 8691, від 11.10.2021 №9439.

На обґрунтування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатами АО «ЕВЕРЛІҐАЛ», представником відповідача надано детальний опис наданих послуг та здійснених витрат в процесі надання професійної правничої (правової) допомоги (а.с.172-187 т.1).

Позивачкою подано заяву, у якій зазначено про не співмірність понесених витрат.

Положеннями частини 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені ТОВ «Адмітад» на професійну правничу допомогу, дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, остільки рішення районного суду скасовано, а розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Вирішуючи заяву, колегія суддів враховує, що ухвалене по справі рішення скасовано, поданий по справі позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, часткове задоволення позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав до стягнення з ОСОБА_5 на користь відповідача понесені під час розгляду справи у районному суді витрати на професійну правничу допомогу, в сумі 15 000 грн.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Адмітад» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 62 154 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь з товариства з обмеженою відповідальністю «Адмітад» 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Адмітад» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 1340 грн 65 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: