КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ЦМУ МЮ (м. Київ), в якому просив витребувати із чужого незаконного володіння, ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовував тим, що будучи власником спірної квартири, під час вчинення договору купівлі-продажу квартири від 24.06.2022, ОСОБА_1 вчиняв правочин не зі своєї волі, у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Відсутність усвідомлення значення своїх дій, позивач пояснював тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 , з якою він постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

Після смерті своєї матері ОСОБА_4 , ОСОБА_1 перебуваючи в шоково-нервовому стані та залишаючись на одинці зі своїм горем, став спочатку періодично, а в подальшому, систематично приймати наркотичні засоби.

Таким чином, під час укладення 24.06.2022 із відповідачкою ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на праві власності, він вчиняв правочин не зі своєї волі, оскільки не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З огляду на зазначені обставини, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 1-7).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ЦМУ МЮ (м. Київ) про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено (а.с. 105-108).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що у зв`язку зі своїм станом здоров`я, не пам`ятав факту укладання договору купівлі-продажу квартири. Також, судом першої інстанції не взято до уваги перебування позивача, в період вчинення правочину, на шестимісячних курсах реабілітації, які передбачали прийом медичних препаратів, під впливом яких візуально не можливо було встановити дійсний стан здоров`я.

Окрім зазначеного, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи (а.с. 114-119).

01.06.2023 ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що матеріалами справи достеменно підтверджується, що позивач тривалий час цілеспрямовано вчиняв дії, спрямовані на укладення договору купівлі-продажу квартири, й таким чином, позивач 24.06.2022 усвідомлював свої дії, та повною мірою реалізував свої права відповідно до своїх інтересів (а.с. 139-144).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 24.06.2022, посвідченого ПН КМНО Карою О.О. за реєстровим № 692, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Перед укладанням вказаного договору позивачем, за вимогою ОСОБА_2 та в її присутності, пройдено огляд в КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» ВО КМР, за результатом якого видано медичну довідку (форма первинної облікової документації № 122-2/о) серії ААН №566053, відповідно до якої ОСОБА_1 на обліку не перебуває, ознаки психіатричних захворювань не виявлені (а.с. 56).

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2022, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 225 ЦК України, позивач вважає, що належна йому квартира вибула з його володіння поза його волею і відповідно має бути витребувана з незаконного володіння набувача ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що на момент вчинення правочину він, перебував в шоково-нервовому стані, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв`язку з його наркотичною залежністю.

На підтвердження чого, позивачем надано копія довідки ПОГ «МАРЦ «Відродження-ХХІ» від 17.10.2022 про те, що він систематично знаходиться на підтримуючій терапії агоністамиопіатів (метадон, бупренорфін) у зв`язку з наявністю діагнозу: Психічні та поведінкові розлади в наслідок вживання опіоідів на етапі замісної підтримуючої терапії F 11.22 (а.с. 14).

У довідці ГО «РЦ «Реформація» від 27.12.2022 вих. № 115/12, зазначено, що ОСОБА_1 з 12.12.2022 проходив курс психо-емоційної корекції після наслідків наркозалежності. Рекомендований реабілітаційний процес шість місяців (а.с. 38)

Згідно копії медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 26793 від 24.06.2022 серія ААН № 566053 (форма 122-2/о), ОСОБА_1 на обліку не перебуває, ознаки психіатричних захворювань не виявлені (а.с. 56).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є двостороння реституція, відповідно до якої кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Частиною 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 496/4851/14-ц зроблено висновок щодо застосування ст. 225 ЦК України, та зазначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Пред`являючи даний позов, ОСОБА_1 не заперечує факт укладання договору купівлі-продажу своєї квартири із ОСОБА_2 , і вказуючи на наявність правових підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України для визнання недійсним вказаного правочину, просить витребувати належну йому майно у відповідача ОСОБА_3 , якій спірна квартира була в подальшому відчужена ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2022., і яка є власником квартири на час розгляду справи.

Тобто предметом спору, є повернення належної позивачу квартири, яка вибула із його володіння на підставі оспорюваного правочину - договору купівлі-продажу від 26.06.2022, укладеного ним із ОСОБА_2 , та договору купівлі-продажу від 05.10.2022, укладеного останнім із ОСОБА_3 , який позивачем не оспорюється.

В абзацах 1, 2, 3 пункту 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судом, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Для застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права як витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно встановлення правових підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.

За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 388 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Таким чином, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18), у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 161/2552/21 (провадження № 61-120св23).

З наведеного випливає, що головною передумовою для застосування правових механізмів, передбачених ст. 388 ЦК України є вибуття належного власнику майна поза його волею. Такий спосіб захисту не передбачає визнання недійсним усіх правочинів, які передували останньому з них.

Разом із тим, наявність оспорюваного першого правочину, на підставі якого спірне майно вибуло із володіння власника, і саме такий випадок має місце у даній справі, виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту без визнання недійсним укладеного ним договору купівлі-продажу із відповідачем ОСОБА_2 від 24.06.2022.

Позивач обирає предмет позову і його підстави, а суд перевіряє чи є відповідачі належними, та обґрунтованість заявлених вимог. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Саме тому, враховуючи, що ОСОБА_1 не заперечує того факту, що 24.06.2022 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого квартира вибула з його власності, однак, у момент укладання правочину ОСОБА_1 стверджує, що не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними внаслідок наркотичної залежності, зазначений договір купівлі-продажу від 24.06.2022 є оспорюваним. Власником спірної квартири, на час розгляду справи, є ОСОБА_3 .

Відповідно, пред`явлення позову про витребування від останнього набувача ( ОСОБА_3 ) спірного майна без вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24.06.2022 з підстав, передбачених ч. 3 ст. 215 ЦК України та ч. 1 ст. 225 ЦК України, не може вважатись належним способом захисту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16.

Щодо заявленого позивачем клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, то враховуючи те, що суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції, дійшли висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова