Провадження 2/389/458/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Українського В.В.

за участю секретаря судового засідання Гой І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в місті Знам`янка Кіровоградської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку та надвірних будівель за адресою АДРЕСА_1 , та на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Просить виділити їй в натурі частину житлового будинку та частину земельної ділянки.

Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем 27 січня 1990 року укладений шлюб зареєстрований відділом РАЦ по м. Знам`янка Знам`янського району Кіровоградської області. Шлюб розірваний в 2020 році. В період шлюбу подружжям 06 травня 1997 року придбано житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу, будинок зареєстрований на відповідача. Крім того, в період спільного проживання на ім`я відповідача приватизовано земельну ділянку площею 918 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Оскільки нерухоме майно придбане сторонами в період шлюбу та належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач має намір поділити вище вказане майно та визначити за нею право власності на частину будинку та земельної ділянки.

Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але надала письмову заяву, відповідно до якої частково підтримала вимоги позову та просить суд їх задовольнити в частині визнання за нею право власності на частину будинку та частину земельної ділянки без виділення їх в натурі, та розглядати справу без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, відповідно до якої не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу без його участі.

Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, зареєстрованому 27 січня 1990 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Знам`янка Знам`янського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, про що складено відповідний актовий запис № 10.

Відповідно до договору купівлі-продажу 06 травня 1997 року, ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі за №417, зареєстрований в Знам`янському БТІ 16 травня 1997 року, записано в реєстрову книгу за №2853/16.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №039049 виданого 25 вересня 2008 року, ОСОБА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Знам`янської міської ради від 09 липня 1998 року №330, набув право власності на земельну ділянку площею 918,00 м.кв. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 325973134, відомості про право власності за об`єктом нерухомого майна відсутні.

За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми в даному спорі щодо розподілу спільно набутого в період шлюбу житлового будинку та одержаної відповідачем земельної ділянки для обслуговування такого житлового будинку повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України (чинного на час придбання будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст.22,25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

У п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: житловий будинок з господарсько побутовими будівлями та спорудами розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 65,0 кв.м. сторонами придбаний за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Тому вимога позивача про визнання за нею права власності на частину житлового будинку підлягає задоволенню.

Щодо спірної земельної ділянки суд встановив наступне.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що "земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України".

Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, тому є необхідність у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VІ, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання до суду заяви не майнового характеру, яка подана фізичною особою, дорівнює 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, майнового характеру, яка подана фізичною особою, дорівнює 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивач при зверненні до суду визначив вартість житлового будинку у 258000 гривень, вартість земельної ділянки не визначив, при цьому сплатив судовий збір в розмірі 1587,60 гривень. Враховуючи, що мінімальний розмір судового збору за вимогу майнового характеру станом на день подачі позову до суду складав 992,40 гривень, позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 2282,40 гривень (1290 гривень за вимогу про визнання права власності на частину будинку та 992,40 гривень за вимогу про визнання права власності на частину земельної ділянки). Таким чином суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 1587, 60 гривень та на користь держави іншу частину недоплаченого судового збору в розмірі 695,40 гривень

На підставі викладеного та керуючись ст. 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарсько побутовими будівлями та спорудами розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 65,0 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :50:086:0003 розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 918,0 кв.м.

Залишити у власності ОСОБА_2 частину житлового будинку з господарсько побутовими будівлями та спорудами розташований за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 65,0 кв.м., відповідно до Договору купівлі-продажу від 06 травня 1997 посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської областіЦибульською Л.М., зареєстрований в реєстрі за №417.

Залишити у власності ОСОБА_2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :50:086:0003 розташовану за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 918,0 кв.м., відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №039049 виданого 25 вересня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1587 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят сім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 695 (шістсот дев`яносто п`ять) гривень. 40 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Український В.В.