Справа № 159/22/22
Провадження № 2/159/537/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Денисюк Т.В.,

з участю секретаря судового засідання Шокот С.Т.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Гуменюк І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу.

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що позивач працює черговим по залізничній станції «Вижва» виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом начальника підрозділу Виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 06 грудня 2021 року № ДН-3/30 її відсторонили від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Позивач вказувала, що наказ про відсторонення порушує право на працю, є незаконним, оскільки законодавчі та нормативні акти, на підставі яких її відсторонили від роботи, суперечать Конституції України, а щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 відповідно до статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є обов`язковим.

Відсторонення від роботи допускається виключно на підставі закону, а не на підставі підзаконних актів, до яких належать постанова КМУ та наказ МОЗ.

Крім того, працівники виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» не належать до працівників підприємств, установ та організацій, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, перелік яких затверджено постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 83.

ОСОБА_1 просила:

1) визнати незаконним наказ № ДН-3/30 начальника підрозділу Виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 06 грудня 2021 року про її відсторонення від роботи;

2) зобов`язати відповідача допустити її до роботи;

3) нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року відмовлено у задоволені позову.

Постановою Волинського апеляційного суду від 24 травня 2022 року апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 травня 2022 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про відсторонення та зобов`язання допустити позивача до роботи задоволені.

Визнано незаконним наказ №ДН-3/30 АТ «Українська залізниця» від 06 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Зобов`язано акціонерне товариство «Українська залізниця» допустити ОСОБА_1 до роботи черговим по залізничній станції «Вижва».

Справу в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання нарахувати і виплатити середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи та розподілу судових витрат передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою від 16 березня 2023 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов в частині стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення підтримала, просила врахувати, що надані відповідачем на вимогу суду довідки про розмір середньоденного заробітку суперечать одна одній, а визначений у довідці №96 від 29.03.2023 розмір середньоденного заробітку не відповідає розрахунковим листам за два попередні місяці перед відстороненням.

Також ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи у судах всіх трьох інстанцій.

Представник відповідача ОСОБА_3 у письмовому клопотанні від 18.04.2023 заявила про зменшення відшкодування витрат понесених позивачем на правничу допомогу в суді першої інстанції з мотивів неспівмірності із фактично наданими послугами.

У клопотанні від 24.04.2023 просила залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про стягнення понесених в суді апеляційної і касаційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6700 гривень, з тих мотивів, що позивачкою не було подано до суду апеляційної і касаційної інстанції доказів понесених витрат.

Дослідивши докази у справі суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює черговим по залізничній станції «Вижва» виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця».

Наказом начальника підрозділу Виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» № ДН-3/30 від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонили від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Наказом відповідача від 01 березня 2022 року №ДН-3-02/444 ОСОБА_1 допущено до роботи з 01 березня 2022 року тимчасово на час воєнного стану в Україні.

Наказом відповідача від 10 квітня 2023 року №445 на виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року у справі 3159/22/22 наказ №ДН-3/30 від 06 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 скасований.

На час розгляду цієї справи середній заробіток за час відсторонення з 09 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року не виплачений.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року в справі №211/6466/19 (провадження №61-16239св20) зроблено висновок, що: «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.)

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком Кабінету Міністрів України №100від 08.02.1995, який застосовується також у випадках вимушеного прогулу (підпункт «з» пункту 1 цього Порядку).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються із середнього заробітної плати за останні два місця роботи, поводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені (п.8 розділу ІV Порядку).

Судом касаційної інстанції встановлена незаконність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, тому остання має право на виплату середнього заробітку за час відсторонення з 09 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року (57 робочих днів довідка №114 від 07.04.2023).

Відсторонення позивача від роботи відбулося у грудні 2021 року, тому при розрахунку середнього заробітку береться за основу заробітна плата за жовтень, листопад 2021 року.

Відповідно до довідки №113 від 07.04.2023 заробітна плата позивача:

- у жовтні 2021 року склала 7708,07 гривень (норма годин згідно з графіком роботи/фактична кількість відпрацьованих годин - 164/125, кількість календарних днів у розрахунковому періоді/кількість відпрацьованих днів 23/16, зазначено про 5 днів відпустки);

- у листопаді 2021 року 11440,38 гривень (норма годин згідно з графіком роботи/фактична кількість відпрацьованих годин 174/160, кількість календарних днів у розрахунковому періоді/кількість відпрацьованих днів 30/20).

Наведені суми заробітної плати відповідають поняттю середньої заробітної плати, узгоджуються із розрахунковими листами та вірно не включають у розрахунок за жовтень: оплату відпусток і лікарняних (838,78 гривень, 1677,56 гривень, 2096,95 гривень), за листопад: «зарплату за навчання» - 271,56 гривень, «проходження медогляду» - 950 гривень.

Виплати за час відпусток, матеріальна допомога, зарплата за навчання, допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, які позивач отримала у цей період, не входять до розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки мають одноразовий та несистематичний характер.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2020 в справі №815/5976/14 дійшов висновку про те, що при обчисленні середньої заробітної плати до її розрахунку не включаються виплати, які мають одноразовий та несистематичний характер.

Заробітна плата позивача за два місяці, що передували відстороненню (жовтень, листопад) складає 7708,07 гривень + 11440,38 гривень. Кількість робочих днів, фактично відпрацьованих позивачем за ці два місяці, становить 36 днів (16 + 20). Відповідно середньоденний заробіток складає 531,90 гривень (7708,07 + 11440,38 = 19148,45: 36 = 531,90).

Суд не приймає до уваги довідку про доходи №96 від 29.03.2023, де середньоденний заробіток визначений відповідачем 517,91 гривень, а кількість робочих днів за жовтень і листопад збільшена відповідно до 23 і 20, оскільки вона не відповідає розрахунковим листам.

З урахуванням наведеного на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час відсторонення у розмірі 57 х 531,90 гривень = 30 318,30 гривень.

Суд не відраховує від цієї суми виплачену у січні 2022 року суму 1274,05 гривень, оскільки це премія минулих місяців згідно колективного договору, про що зазначено у довідці про доходи №114 від 07.04.2023.

Сума середнього заробітку визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відрахування повинні бути проведені працедавцем при виконанні судового рішення (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20).

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( частина друга статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду ( частина восьма статті 141 ЦПК України)

За змістом постанови Верховного Суду від 01.03.2023 у цій справі питання розподілу судових витрат передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 у справі №530/1731/16-ц зазначено, що розподіл судових витрат у такому випадку здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

При зверненні до суду у грудні 2021 ОСОБА_1 в позовній заяві повідомила, що понесла витрати на послуги адвоката Дзивульської Л.В. із підготовки і оформлення позовної заяви в розмірі 1500 гривень. Заявила про орієнтовний розмір можливих подальших витрат на рівні 10 000 гривень.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції позивач просила стягнути з відповідача:

- сплачений нею судовий збір у суді першої, апеляційної, касаційної інстанції (відповідно 908 гривень, 1362 гривень, 1984,80 гривень),

- витрати на професійну правничу допомогу за складання позовної заяви і відповіді на відзив у суді першої інстанції (2300 гривень), складання апеляційної скарги і участь представника в судовому засіданні апеляційної інстанції (1500 гривень + 2200 гривень), за складання касаційної скарги (3000 гривень).

Враховуючи те, що під час нового розгляду справи позивачем своєчасно заявлено про відшкодування судових витрат суд не вбачає підстав для залишення заяви без розгляду і вважає необхідним вирішити це питання по суті.

Так, позивачем заявлено дві окремі позовні вимоги (скасування наказу і стягнення середнього заробітку).

Позивачем сплачено за подання позовної заяви судовий збір за одну вимогу 908 гривень (а.с.5 т.1), також сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги 1362 гривень (а.с.94, т.1), за подання касаційної скарги 1984,80 гривень ( а.с.16,33,т.2).

У зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 4254,80 гривень сплаченого судового збору.

Судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку в розмірі 908,00 гривень (за ставкою на час звернення до суду з позовом у 2021 році) слід стягнути в доход держави з відповідача.

Позивачем також понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критеріїв дійсності, необхідності витрат, розумності з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Позивач просить про відшкодування витрат на правову допомогу за всі стадії судового розгляд в судах усіх трьох інстанцій.

Суд вважає такі вимоги обґрунтованими, оскільки у постанові про скасування попередніх рішень у цій справі Верховний Суд також вказав на обов`язок суду, який ухвалюватиме остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, здійснити розподіл судових витрат, у тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Проаналізувавши зміст документів, поданих на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про часткове відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15 зазначено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем доведено, що в суді першої інстанції вона на підставі договору про надання правової допомоги від 28.12.2021, укладеного з адвокатом Дзивульською Л.В., понесла витрати на складання позовної заяви в розмірі 1500 гривень, адвокат витратила на роботу 1 годину 20 хвилин при вартості однієї години 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021 1135,00 гривень. Кошти сплачені адвокату 29.12.2021 (а.с.16-18, т.1).

На виконання додаткової угоди з адвокатом Дзивульською Л.В. від 14.02.2022 ОСОБА_1 сплатила того ж дня 800 гривень за складання відзиву на позов (а.с.72-74, т.1).

Отже витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу в суді першої інстанції склали 2300 гривень.

В суді апеляційної інстанції позивача представляла адвокат Кудрявцева В.М., яка діяла на підставі договору від 24.05.2022 ( а.с. 150 т.1).

За умовами цього договору адвокат представляє інтереси ОСОБА_1 з усіма правами, які надані законом позивачу. За таку правову допомогу клієнт сплачує адвокату 2200 гривень, в ціну входять транспортні послуги.

Обумовлена винагорода сплачена ОСОБА_1 24.05.2022, що підтверджено квитанцією до прибуткового ордера.

Окрім витрат на представництво в суді позивач включає до відшкодування 1500 гривень за складання апеляційної скарги. Суд погоджується з доводами представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування цієї суми, оскільки апеляційна скарга подана 31.03.2022, тобто до укладення договору про правову допомогу від 24.05.2022, а умови договору не передбачають складання апеляційної скарги і вартості такої послуги.

Таким чином, доведені позивачем витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції склали 2200 гривень.

Згідно з додатковою угодою до договору від 24.05.2022 ОСОБА_1 несе додаткові витрати на складання касаційної скарги, що відповідно до розрахунку складає 3000 гривень (три години роботи адвоката при вартості однієї години 1000 гривень). Послуга оплачена 22.06.2022, про що зазначено у квитанції до прибуткового ордера.

Отже витрати позивача на правову допомогу в суді касаційної інстанції склали 3000 гривень.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність розрахунку послуг адвоката із вартості години 500 гривень, як зазначено у загальній графі «Розрахунку розміру витрат», оскільки такий тариф застосовано лише для складання апеляційної скарги, вартість решти послуг обумовлена договором фіксованим гонораром.

Суд також не вбачає підстав для зменшення відшкодування витрат на правовою допомогу з мотивів наведених представником відповідача у письмових заявах.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На переконання суду розмір понесених витрат на оплату послуг адвокатів відповідає складності справи, яка була предметом розгляду касаційного суду, обсягу виконаної роботи, умовах договору. Такі витрати є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням значення для відновлення прав позивача.

Керуючись статтями 46, 235 Кодексу законів про працю України, статтями 78-81, 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 280-282, 430 Цивільного процесуального кодексу, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи з 09.12.2021 по 01.03.2022 в розмірі 30 318 (тридцять тисяч триста вісімнадцять) гривень 30 копійок, з яких відрахувати податки і інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір 908 (дев`ятсот вісім) гривень за подання позову, 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) гривні за подання апеляційної скарги, 1984 (одну тисячу дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні за подання касаційної скарги.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції 2300 (дві тисячі триста) гривень, в суді апеляційної інстанції 2200 (дві тисячі двісті) гривень, в суді касаційної інстанції 3000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в доход держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: вул.Єжи Гедройця, 5 м.Київ.

Повний текст рішення складений 09.05.2023.

ГоловуючийТ. В. ДЕНИСЮК