Справа №333/ 343/22
Провадження № 2/337/39/2023
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2023 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя
у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.
за участю секретаря Волошина Н.В.
адвоката Гайдука С.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Степненської гімназії Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про поновлення строку звернення до суду, визнання бездіяльності відповідача щодо невиплати належних при звільненні сум, покладання зобов`язання щодо виплати невиплачених грошових коштів,
Ухвалою судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2022 року вказану цивільну справу було передано на розгляд до Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, за підсудністю (т.1, а.с.62).
Ухвалою Синельніковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.06.2022 року цивільну справу було передано на розгляд до Хортицького районного суду м.Запоріжжя, за підсудністю ( т.1,а.с.75).
Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.08.2022 року цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження, визначено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін ( т.1, а.с.82), сторонам встановлено строк для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив.
29.08.2022 року від представника відповідача Степненської гімназії Степненської сільської ради адвоката Гайдука С.П., до суду надійшов відзив на позов ( т.1, а.с. 90-95), у якому представник відповідача зазначив, що позов не визнає у повному обсязі. 03.10.2011 ОСОБА_2 була прийнята на роботу до Степненської ЗОШ на посаду педагога-організатора, що підтверджується наказом від 03.10.2011 № 44-к та наказом від 03.10.2011 № 473-к відділу освіти Запорізької РДА Запорізької області. 20.10.2014 ОСОБА_1 була переведена, за її згодою, на посаду вчителя початкових класів на період відпустки по вагітності та пологах основного працівника Степненської ЗОШ з 20.10.2014 року по 22.02.2015 року, на підставі наказу від 20.10.2014 № 17-к, що було викликано запланованими змінами в організації виробництва та праці. 23.02.2015 року з позивачкою були продовжені строкові трудові відносини на посаді вчителя початкових класів на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного строку основного працівника Степненської ЗОШ, на підставі наказу відповідача від 23.02.2015 року № 6-к. ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 . 16.08.2016 року ОСОБА_1 була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.08.2016 року по 28.06.2019 року, на підставі наказу № 72-в та 11.09.2018 року була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 11.09.2018 року по 11.07.2021 року на підставі наказу № 41-в. Протягом 2019 2021 років ОСОБА_1 за місцем знаходження відповідача не з`являлась, про свій намір продовжити/припинити трудові відносини з відповідачем не повідомляла, змінений номер контактного телефону не надала. 14.06.2021 року ОСОБА_1 з`явилась до школи, але на той час посади педагога організатора, на яку спочатку була прийнята позивачка, вже не було, а посада вчителя початкових класів, на яку вона була переведена за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника, не була вакантною через вихід на роботу основного працівника.
14.06.2021 року, після тривалих консультацій, було погоджено прийом на роботу позивача за строковим трудовим договором на посаду вихователя ГПД (групи продовженого дня) на період щорічної відпустки основного працівника Степненської гімназії з 12.07.2021 року по 16.08.2021року та наступне звільнення ОСОБА_1 з роботи з 16.08.2021 року за статтею 36 пунктом 2 КЗпП України.
12.07.2021 року ОСОБА_1 приступила до роботи та працювала по 16.08.2021 року на посаді вихователя ГПД, а 16.08.2021 року була звільнена з роботи у зв`язку з закінченням строку трудового договору, стаття 36 пункт 2 КЗпП України, звільнення не оскаржила, в місячний строк з цього приводу до суду не звернулась.
Відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача, розрахунками сум, які надала представник позивачки, та сум, які просить виплатити представник, відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України.Усі виплати, що належали ОСОБА_1 , згідно чинного законодавства, були нараховані, що підтверджується тарифікаційним списком на 01.07.2021 року, табелями обліку робочого часу за липень та серпень 2021 року, розрахунково-платіжними відомостями за липень 2021 вересень 2021 року, наказом від 30.08.2021 року № 11/1-зп, Інформацією щодо нарахування та виплат ОСОБА_1 від 15.08.2022 року. Позивачкою невірно здійснено розрахунок середньої заробітної плати. Звільнення ОСОБА_1 відбулось 16.08.2021 року. За останні два місяці перед звільненням позивач працювала в липні 2021 року, тому для розрахунку середньої заробітної плати необхідно врахувати її заробітну плату за липень 2021 (5 523 грн.) та кількість робочих днів у цьому місяці (15 днів): 5 523 грн. / 15 = 368,2 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 17.08.2021 року по 15.09.2021 року у розмірі 11 572,05 грн. та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 16.09.2021 року до набуття чинності постановленого рішення суду.
За приписами частини третьої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України, за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України, за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
Згідно статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Позивачка ОСОБА_1 була звільнена 16.08.2021 року та, як вбачається з позовної заяви, була обізнана про нездійснення, на її думку, всіх належних їй сум при звільненні, про що зазначається в позовній заяві (арк.2): «невчасна виплата 28.08.2021 р.», «виплата з запізненням 15.09.2021 р.». ОСОБА_1 була, через свого представника, достеменно обізнана про суть звернення її представника до керівництва відповідача.
Проте з вказаним позовом до суду позивачка звернулась лише 20.01.2022 року.
Таким чином ОСОБА_1 пропустила тримісячний строк для звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України.
Пропуск строку для звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог: як у виплаті всіх належних позивачу сум при звільненні, так і у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.
08.09.2022 року представник ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну позовних вимог ( т.1, а.с. 164-169), яка ухвалою від 12.09.2022 року залишена без руху ( а.с.156).
Представник позивача ОСОБА_5 08.09.2022 року подала заяву про залучення до участі у розгляді справи співвідповідача Степненську сільську територіальну громаду (т.1, а.с. 162), від якої відмовилася у судовому засіданні 03.10.2022 року.
09.09.2022 року представник позивача подала до суду заяву про зміну позовних вимог ( т.1, а.с. 164-169), у якій просила поновити пропущений строк звернення до суду, визнати бездіяльність Степненської ЗОШ 1-3 ступенів щодо виплати належних при звільненні ОСОБА_1 сум протиправною, стягнути недоплачені грошові кошти: компенсацію за невикористані відпустки, компенсації відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України.
16.09.2022 року представник ОСОБА_1 подала суду заяву про збільшення позовних вимог ( т.1, а.с. 181-188).
30.09.2022 року представник відповідача ОСОБА_6 подав суду відзив (додаткові доводи та міркування) щодо заявлених позовних вимог ( т.1, а.с. 191- 201).
26.10.2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала суду відповідь на відзив ( т.1, а.с. 211-218), у якому просила відхилити заперечення та обґрунтування, наведені представником відповідача у відзиві на позов через їх безпідставність.
30.11.2022 року від представника відповідача-Степненської гімназії, до суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив ( т.2, а.с. 2-6), у яких представник відповідача просив залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
06.01.2023 року представник позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_5 надала суду додаткові пояснення у справі ( т.2, а.с. 10-18), у яких обґрунтувала письмові вимоги.
16.01.2023 року представник відповідача подав до суду заперечення (додаткові доводи та міркування) на відповідь на відзив та на письмові пояснення представника позивача ( т.2, а.с. 21-37).
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, пояснень за поданим позовом не надала, направила суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, за присутності її представника ( т.1, а.с. 235).
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги, з урахуванням усіх уточнених позовних вимог, заяви про зміну позовних вимог, заяви про збільшення позовних вимог, та просила задовольнити позов у повному обсязі з підстав, зазначених у позові, заявах про збільшення позовних вимог, зміни позовних вимог.
Представник відповідача Степненської гімназії Степненської сільської ради ( колишня Степненська загально-освітня школа 1-3 ступенів Запорізького району Запорізької області) Гайдук С.П. у судовому засіданні просив залишити без задоволення позовні вимоги позивача у повному обсязі з підстав, які зазначені у відзиві на позов, додаткових доводах та міркуваннях.
Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_8 03.10.2011 року була прийнята до Степненської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів на посаду педагога-організатора, що підтверджено наказом №44-к від 03.10.2011 року та наказом № 473-к від 03.10.2011 року, відповідним записом у трудовій книжці ( т.1, а.с. 18-20, 97,98).
Наказом № 289-к від 20.10.2014 року та 17-к від 20.10.2014 року ОСОБА_3 переведено на посаду вчителя початкових класів з 20.10.2014 року по 22.02.2015 року, на період відпустки іншого працівника ( т.1, а.с. 107,108).
Трудові відносини з ОСОБА_3 продовжено наказами від 23.02.2015 року ( т.1, а.с. 110,111).
16.08.2021 року ОСОБА_8 була звільнені із Степненської ЗОШ 1-3 ступенів Запорізького району Запорізької області на підставі наказу № 8-к від 16.08.2021 року за п.2 ст. 36 КЗпП України ( т.1, а.с. 120).
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Як вбачається матеріалів справи, наказом від 10.03.2016 року № 12-в, ОСОБА_1 було надано відпустку за період роботи з 03.10.2015 року по 12.04.2016 року ( т.1, а.с.114); 16.08.2016 року була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.08.2016 року по 28.06.2019 року, на підставі наказу № 72-в ( т.1, а.с. 115); 11.09.2018 року надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 11.09.2018 року по 11.07.2021 року на підставі наказу № 41-в ( т.1, а.с. 116).
Лмстом від 14.06.2021 року директор школи повідомила ОСОБА_1 про закінчення терміну дії 11.07.2021 року відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, що з 12.07.2021 року її буде працевлаштовано на посаду вихователя ГПД, на період основної щорічної відпустки основного працівника та, з 16.08.2021 року буде звільнено з посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України ( т.1, а.с. 117).
Наказом від 14.06.2021 року № 7/1-к ОСОБА_1 прийнято до Степненської ЗОШ 1-3 ступенів, на період з 12.07.2021 року по 16.08.2021 року ( т.1, а.с.118).
Як вбачається з матеріалів справи, Акімочкіній було виплачено усі належні суми, в тому числі і компенсацію за невикористані відпустки, тому суд погоджується з доводами представника відповідача у цій частині.
Що стосується позовних вимог про виплату компенсації за за 10 днів соціальної відпустки працівникам, які мають дітей за 2021 рік, варто зазначити наступне.
Соціальна відпустка надається працівникові на підставі його заяви, до якої долучаються докази наявності неповнолітніх дітей та докази того, що батько дітей не скористався своїм правом та не отримав зазначену відпустку.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 до керівництва навчального закладу з заявою про отримання такої відпустки не зверталася, а при звільненні не надала будь-якого доказу, що батько дітей не скористався своїм правом на отримання такої відпустки, що не заперечувала у судовому засіданні представник позивача, тому і компенсація за вказану відпустку їй нарахована не була.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 не погоджується виключно з не проведенням з нею, на її думку, всіх розрахунків при звільненні, згідно статті 116 КЗпП України та заявляє про вимоги щодо виплати належниї їй сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України.
Копіями матеріалів, які надані суду представником відповідача до відзиву, підтверджено нарахування відповідачем позивачу належних сум при звільненні: тарифікаційним списком на 01.07.2021 року, табелями обліку робочого часу за липень та серпень 2021 року, розрахунково-платіжними відомостями за липень 2021 вересень 2021 року, наказом від 30.08.2021 № 11/1-зп, Інформацією щодо нарахування та виплат ОСОБА_1 від 15.08.2022 року.
Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати, а тому, суд вважає, що доводи представника відповідача у цій частині заслуговують на увагу.
Крім того, відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Звертаючись до суду з позовом, представник позивача, в інтересах позивачки просить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 17.08.2021 року по 15.09.2021 року, у розмірі 11 572,05 грн. та середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 16.09.2021 року до набуття чинності постановленого рішення суду.
За приписами частини третьої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.
Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена з роботи 16.08.2021 року та, як вбачається з поданої до суду позовної заяви, була обізнана про нездійснення, на її думку, всіх належних їй сум при звільненні у день звільнення, що вбачається з заяв її представника ОСОБА_5 за вересень, жовтень, листопад 2021 року, коли представник позивача подавав на ім`я директора Степенської ЗОШ 1-3 ступенів заяви з приводу не виплачених, на їх думку, сум при звільненні ОСОБА_1 , тобто позивачка була достеменно обізнана про звернення свого представника в її інтересах до відповідача.
Незважаючи на вказане вище, ОСОБА_1 , будучи звільненою з посади 16.08.2021 року, з позовом до суду звернулась лише 20.01.2022 року.
У позові представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить поновити строк звернення до суду, при цьому жодної поважної причини пропуску такого строку, суду не вказує як у позовній заяві, так і у судовому засіданні.
Таким чином, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка діяла в її інтересах, на підставі довіреності, яка видана 18.09.2021 року, пропустила тримісячний строк для звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України.
Пропуск строку для звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні усіх позовних вимог, оскільки суд не вбачає підстав для поновлення такого строку, пропущеного без поважних причин.
Враховуючи вказане вище, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст. 233 КЗпП України, ст. 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Степненської гімназії Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про поновлення строку звернення до суду, визнання бездіяльності відповідача щодо виплати належних при звільненні сум, покладання зобов`язання щодо виплати невиплачених грошових коштів, залишити без задоволення у повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено судом 09.05.2023 року.

Суддя: Г.Є.Гнатик