ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2211/23 Справа № 183/4398/20 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Биліни Т.І., Зайцевої С.А.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Товарна біржа Дніпровська міська біржа про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

13.08.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_3 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як покупцем з іншої сторони, був укладений Договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку-А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б- сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д- туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухоме майно було розташоване на неприватизованій земельній ділянці.

Об`єкт нерухомості був проданий за 15.000 грн. 00 коп., які Продавець одержав від Покупця до підписання угоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991р. «Про товарну біржу», договір купівлі-продажу був зареєстрований на Товарній Біржі «Дніпровська міська біржа» за реєстраційним номером № 179-498, а 04.08.1998 року зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ за реєстраційним номером 1178-5. Однак, згідно ст. 227 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору згідно ст. 47 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року).

Тобто, на час укладення договору мала місце колізія права.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_2 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

Позивач, маючи на меті розпорядитися своєю власністю, дізнався, що документи на вищевказаний будинок оформлені неналежним чином, договір купівлі-продажу укладений без дотримання нотаріальної форми правочину, а тому не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ на об`єкт нерухомого майна.

На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості, тому він звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_2 , - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б - сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д - туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вказаним рішенням зачіпаються її права, як співвласника спірного нерухомого майна, також посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, просить рішення суду суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає те, що суд не залучив до участі в справі, та не забезпечив належне повідомлення співвласника спірного нерухомого майна придбаного в період шлюбу про розгляд даної справи та про прийняте рішення, внаслідок чого ухвалив рішення про права та обов`язки за його відсутності; суд не визначився з характером спірних правовідносин, зокрема, не встановив, та не перевірив чи дійсно обставини на які посилається позивач мали місце, чи є надані докази достовірними, не перевірив чи дійсно відповідач відчужив спірне майно та передав його в безперешкодне користування інших осіб - позивача, чи дійсно з моменту придбання спірного нерухомого майна, саме позивач ОСОБА_4 розпоряджається цим житловим будинком та утримує його, сплачує комунальні платежі, тощо, оскільки до цього часу лише вона одноособово несе витрати по будинку, також суд не перевірив чи не розповсюджується на спірне нерухоме майно режим спільного сумісного майно подружжя, відповідно до вимог закону, внаслідок чого зроблені помилкові висновки, що призвело до неправильного встановлення обставин справи, та здійснено передчасний висновок про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 року постановлене із дотриманням норм процесуального та матеріального права, які відповідають обставинам справи, а тому законним та не підлягаючим зміні, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню із-за наступного: 30.07.1994 року мій син ОСОБА_3 вклав шлюб з апелянтом і оскільки у них не було свого житла, я разом з дружиною та батьками апелянта вирішили купити будинок по АДРЕСА_1 і не за кошти, які були подаровані сину та апелянту на весіллі, а за наші кошти батьків. Батьки апелянта дали 2 000 доларів США а ми з дружиною 4 000 доларів США і 07.08.1996 року за спільні кошти ми купили вказаний будинок, договір був оформлений в нотаріальній конторі на ім`я сина.

Він не заперечує, шо будинок був спільною власністю подружжя його сина та апелянта, але спільне життя в них не склалося і в 1998 році апелянт забрала онука ОСОБА_5 та переїхала жити до своїх батьків. Із сватами вони домовилися, шо сплатять їм їхню частку 2 000 доларів США задля того, щоб невістка не подавала позов про поділ будинку та виписалася з нього, але сват сказав, шо вони винні заплатити йому не 2 000 доларів США а 4 000 доларів США з чим вони погодилися. Так, 03.08.1998 року він з дружиною позичили по 2 000 доларів США у ОСОБА_6 та у ОСОБА_7 і в їхній присутності передали батькові апелянта ОСОБА_8 4 000 доларів США, після чого апелянт цього ж дня 03.08.1998 року виписалася із будинку. Після вказаної події батьки апелянта відразу купили їй квартиру по АДРЕСА_2 і тому апелянт не подавала позов про поділ будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . Його син- ОСОБА_9 знову зійшовся з апелянтом і 15.01.2005 року вони зареєструвати повторний шлюб. Апелянта зареєстрував в будинку лише 10.05.2017 року. Про те, що він із сином 03.10.1998 року вклали правочин купівлі-продажу будинку в Товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа» апелянт знала ще в 1998 році. У всякому випадку вона після реєстрації повторного шлюбу постійно сплачувала комунальні платежі і в абонентських книжках власноручно писаіа ім`я валасника будинку - ОСОБА_2 , що підтверджується ксерокопіями записів в абонентських книжках, оригінали яких знаходяться у позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 1998 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 за 15000,00 грн. об`єкт нерухомості: а саме: житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б- сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д- туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухоме майно було розташоване на земельній ділянці сільської ради, що стверджується поданою до суду копією договору купівлі продажу нерухомості від 03 серпня 1998 року, зареєстрованого відповідно до ч.2 ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» на Товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним номером 179-498 (а.с.6).

З поданої до суду копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що власником вказаного житлового будинку є позивач по справі ОСОБА_2 (а.с.7-11).

В свою чергу, за даними інвентаризаційної справи, витребуваної судом з КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , який 04.08.1998 року зареєстрував своє право власності в БТІ на підставі Угоди купівлі-продажу нерухомості від 03.08.1998 року, договір зареєстровано під номером 1178-5.

При цьому, як зазначає позивач у своєму позові, недотримання вимог ст.657 ЦК України, щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості від 03 серпня 1998 року, перешкоджає йому у реалізації прав, як власника нерухомого майна, і на теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості.

Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості (а.с.6), сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані, згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана останньому за 15000,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди, про що зазначено в самій угоді. Доказів того, що сторони оспорювали укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане нерухоме майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_2 , на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність», набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним та передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу нерухомості в судовому порядку немає.

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд першої інстанції вірно застосував наступні норми права.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції не залучив її до участі в справі та не забезпечив належне повідомлення співвласника спірного нерухомого майна придбаного в період шлюбу про розгляд даної справи та про прийняте рішення, внаслідок чого ухвалив рішення про права та обов`язки за її відсутності, не приймаються до уваги, оскільки на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 .

Одночасно, слід зазначити, що апелянт не зверталася до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна, а саме будинку АДРЕСА_1 , а тому вона не є і співвласником будинку АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи, не вбачається порушення її прав та обов`язків, а тому судом першої інстанції її і не було залучено до участі у розгляді даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.І.Биліна

С.А.Зайцева