Справа № 946/3762/22
Провадження № 2/946/25/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі: Тюміній О.А.,

за участю: представника позивача адвоката Кутьїн Е.А., представника відповідача адвоката Железняка В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки, припинення права власності, визнання прав забудовника, припинення прав забудовника, -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , якими просить: припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. А - житловий будинок, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 - огорожа, №2 - ворота, хвіртка, №3 мостіння, №4 - водопровід, №5 - зливна яма, №6 - огорожа, №11 огорожа; визнати за ОСОБА_1 права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В - житловий будинок, т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 хвіртка, №8 водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 паркан; припинити права забудовника ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ.В - житловий будинок, т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 хвіртка, №8 водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 паркан.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_1 , зазначила, що 02.09.1992 за договором дарування вона, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 набули у власність в рівних незакінчений будівництвом будинок з процентом виконання будівельних робіт па 95 відсотків у АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.Н. 02.09.1992, реєстровий №2/4545. У 1992 році об`єкт нерухомого майна складався з літ. А - житлового будинку, 1972 року забудови, літ. а - веранда, 1981 року забудови, літ. Б - вбиральня, рік забудови невідомий (на теперішній час господарську будівлю знесено). Сторони отримали у власність земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки: :01:049:0265, цільове призначення: В.02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання: будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею: 0,0556 га. місце розташування: АДРЕСА_1 , про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №759814. виданий відділом Держкомзему у місті Ізмаїлі Одеської області 12.11.2009. У 2010 році виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради №710 від 03.06.2010 надано дозвіл сторонам на будівництво літньої кухні, гаражу, входу у підвал та підвалу. Господарські будівлі зведено за рахунок позивача. Літню кухню на теперішній час реконструйовано у житловий будинок та зведено мансарду. Отже, на теперішній час на земельній ділянці знаходиться домоволодіння у складі: літ. А - житлового будинку, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. - житловою - 32,9 кв.м., літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч, житловою - 30.4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №1-12- надвірні споруди. Літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м., №4 огорожа, № 2 - ворота, хвіртка, №3 - мостіння, №4 водопровід, №5 - зливна яма, №6 - огорожа, №11 - огорожа, знаходиться у фактичному користуванні відповідача на частині земельної ділянки площею 260 кв.м. Літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, ліг. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою - 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, ліг. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння. №10 - басейн, №12 паркан, знаходиться у фактичному користуванні позивача на частині земельної ділянки площею 296 кв.м. Домоволодіння складається з будівель, які зведено з 1972 року по 2012 рік. Будівлі побудовані після 05.08.1992 року потребують введенню в експлуатацію, тому для отримання згоди як співвласника земельної ділянки на прийняття об`єкту нерухомого майна до експлуатації, вона декілька разів зверталась до відповідачки, на що остання відмовляла, в решті решт всі перемовини закінчувались сварками. Без згоди співвласника земельної ділянки отримати декларацію про готовність об`єкту і до експлуатації не вбачається можливим. Незважаючи на те, що у 1995 році відповідачка виїхала з родиною на постійне проживання до м. Запоріжжя, домовленості щодо фактично складеного порядку користування домоволодінням нею підтримуються, тому вона не претендує на частину приміщень літ. А житлового будинку, у т.ч. літ. а - веранда, які сторони набули в рівних частках на підставі договору дарування. Право власності на домоволодіння не зареєстровано, згоду як співвласник земельної ділянки на прийняття об`єкту нерухомого майна до експлуатації відповідач не надає, тому вона вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав.

Відповідачем надано до суду 20.07.2022 відзив, згідно якого відповідач не заперечує проти позовної заяви про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу)частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі житлового будинку літ.А з господарськими будівлями і спорудам, проте не згодна повністю з позовними вимогами, викладеними у позовній заяві ОСОБА_1 як визнання за ОСОБА_1 права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями на надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі житлового будинку літ. В з господарськими будівлями і спорудами; припинення прав забудовника ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі житлового будинку літ. В з господарськими будівлями і спорудами. Відповідач зазначає, що між сторонами існує спір щодо належності кожній літньої кухні, гаражу і підвалу з входом до підвалу та порядку користування житловим будинком літ. В та земельною ділянкою.

У відповіді на відзив від 01.08.2022 позивач ОСОБА_1 зазначила, що відповідач визнає вимоги позивача в частині припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а - веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 - огорожа, № 2 - ворота, хвіртка, №3 - мостіння, №4 водопровід, №5 зливна яма, №6 огорожа, №11 - огорожа, що порушує права позивача як власника гарантовані статтею 365 ЦК України та завдає шкоди позивачу як співвласнику об`єкту нерухомого майна. Відповідач вважає, що позивач має 1/2 частку в об`єкті нерухомого майна: незакінченому будівництвом житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який в технічному паспорті на житловий будинок позначений літ. А». Цей висновок частково є недостовірним, яким перекручено факти: невірно визначено тип об`єкту нерухомого майна, а саме: зазначено як «незакінчений будівництвом житловий будинок», вірним є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке закінчено будівництвом, про що свідчить технічний паспорт від 12.10.2021, що не відповідає вимогам ст. 331 ЦК України, оскільки майно вже створено. Не відповідає дійсності той факт, що позивач зайняла житловий будинок літ. В, оскільки, порядок користування будинками був погоджений сторонами, що можуть підвередити свідки. По-друге, право власності на земельну ділянку зареєстровано відповідно до законодавства, яке діяло на час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯВ №759814, виданого відділом Держкомзему у місті Ізмаїлі Одеської області 12.11.2009, тому згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на земельну ділянку є дійсними. По-третє, відповідачем не надано доказів, якими підтверджується спільне з позивачем будівництво господарських будівель: літньої кухні, гаражу, підвалу, входу до відвалу. При цьому, відповідач зазначає на наявність майнового спору щодо належності літньої кухні, якої взагалі немає на земельній ділянці, гаражу, підвалу, входу до підвалу, у т.ч. спір щодо користування житловим будинком літ. В, але в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області відсутні будь-які цивільні справи, у т.ч. зустрічну позовну заяву відповідачем в рамках цієї справи не подано. Виходячи із зазначеного, стає зрозумілим, що відповідач завідомо помиляючись, прагне заволодіти домоволодінням в цілому, при цьому, відповідачу достеменно відомо, що будівельні роботи зі зведення літньої кухні, яку реконструйовано в літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в.1 - мансарда, літ. г.2 - сходи, літ. в.3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою - 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, здійснено за рахунок саме позивача. По-четверте, не зважаючи на те, що відповідачка переїхала на постійне місце проживання до місту Запоріжжя, однак, вона постійно приїздила до міста Ізмаїл, і порядок користування нею був погоджений, що також підтверджує проектна документація на розподіл газу, енергії, води, оскільки, на теперішній час є окремі лічильники та особові рахунки. Тобто, як користуватися комунальними послугами, то вона не заперечує щодо порядку користування, а коли постало питання щодо оформлення документів (прийняття в експлуатацію, реєстрація права власності, укладення договору про поділ), то порядку користування, на думку відповідача, немає, чим остання водить суд в оману. До смерті батьки сторін проживали у ліг. А - житловому будинку, за якими піклувалися позивачка, у т.ч. дбала про будинок та робила поточні ремонти. Сторони мали домовленості, за якими позивач мав би придбати у відповідача належну їй частку. Ці домовленості порушено, у зв`язку з надвисокою ціною, яку було визначено відповідачем. Аналізуючи зміст відзиву стає зрозумілим, що відповідач грубо порушує права співвласника. По-п`яте, літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 хвіртка, №8 водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 - паркан, у складі домоволодіння збудовано на земельній ділянці з відповідним цільовим призначенням відповідно до вимог ст. 375 ЦК України, та є таким, що підлягає прийняттю в експлуатацію відповідно до вимог Порядку проведення технічного обстеження, прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 доку № 158, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 серпня 2018р. за №976/32428. Таким чином, до прийняття в експлуатацію позивач є забудовником зазначених будівель та потребує судового захисту відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

01.08.2022 року позивачем змінено обґрунтування та збільшено розмір позовних вимог, в яких позивач просить визначити, що частка у праві спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належна ОСОБА_1 , становить 1/2 (одну другу) частки; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 (одну другу) частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 огорожа, № 2 ворота, хвіртка, №3 мостіння, №4 - водопровід, №5 зливна яма, №6 - огорожа, №11 огорожа; визнати за ОСОБА_1 права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан; припинити права забудовника ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан; припинити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач посилається на вимоги законодавства, якими визначено порядок поділу майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності (ст. ст. 370, 372 ЦК України), та порядок припинення права власності у спільному майні (ст. 365 ЦК України). В обґрунтування уточнених позовних вимог, позивач зазначив, що ним та за її власний рахунок господарськими способом здійснено будівельні роботи щодо зведення житлового будинку літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», входу у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гаражу літ. «Д» з оглядовою ямою літ.«д», при цьому на частку в інших будівлях, належну їй за законом, не претендує, однак, співвласниця навмисно ухиляється від вчинення дій щодо прийняття домоволодіння в експлуатацію, при цьому не проживаючи в указаному домоволодінні.

В судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Зазначив, що є державний акт, яким визначено, що це спільна сумісна власність. Дії щодо введення в експлуатацію чітко прописані, однак відповідач чиніть перепони цьому, а отже іншого виходу немає. Під час зустрічей з відповідачкою виникали тільки сварки та викликалися навіть поліція. З 1992 року відповідачка не проживає в місті Ізмаїл та нічого не могла там будувати і не будувала. Коли вона інколи приїжджає, то залишається саме у будинку літ.А.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги та обставини позову не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що немає доказів того, що домоволодіння зареєстроване за сторонами як спільна сумісна власність, та взагалі на ці будівлі немає правовстановлюючих документів, тому в п.2 слід відмовити. По п. 3, немає права власності на 1/2 частину будинку, тому що ж тоді припиняти. Спочатку необхідно зареєструвати право власності, а потім вже припиняти. Що стосується п. 4, та права забудовника визнає не суд, а відповідні органи. Їм для цього необхідно звернутися до Ізмаїльської міської ради. По п. 5: вони не отримували право забудовника, а отже нічого й припиняти. По п. 6 домоволодіння не є спільною сумісною власністю, а отже й нічого й припиняти спільну сумісну власність сторін. Вони отримали права на будівництво господарських будівель, а не житлового будинку. Вважає, що їм потрібно домовитися, вони не зобов`язані підтверджувати те, що спільно не будували.

У судовому засіданні були допитані у якості свідків: ОСОБА_3 (чоловік позивачки), ОСОБА_4 (подруга позивачки).

Так, свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні показав, що він з позивачкою з 1994 року проживають за цією адресою. Були лише літ. А і літня кухня. А з 1994 року почали добудовувати літню кухню. Наумецька станом на 1994 рік не жила там, жила у м.Запоріжжя. І вони почали розбудовувати. До 1998-1999р.р. у літ. «А» жили квартиранти та гроші віддавали Наумецькій, територія була огороджена. А на території літньої кухні почали будівництво та ремонт: перекривався дах, гараж, басейн, підвал. У 2000 за кошти його та позивачки провели газ до літньої кухні. У 2005 туди провели окрему електрику. У 2005 батьки сторін переїхали у старий будинок «А». Коли там були батьки, то він допомагав там з ремонтом та іншими роботами. Коли у 2015-2017р.р. померли батьки, то у цю частину будинку під літ. «А» ніхто не заходив, ніхто за ним не дбає, не охороняє. З самого початку була домовленість між батьками та сестрами, що літ. «А» залишається Наумецькій, а літня кухня із прибудовами користується ОСОБА_5 . Однак лише тільки усно. На даний момент він з родинною проживають там у будинку по проекту «літня кухня». Відповідачка знала, що ведеться будівництво та не була проти, а навпаки, висловлювала усну згоду. ОСОБА_6 була ОСОБА_7 його теща та мати сторін. З 1994 року ОСОБА_8 у своїй будівлі під літ. «А» нічого не робила, не будувала, не ремонтувала, а тим паче у будівлі, якою користується позивачка.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показала, що вона знайома і з позивачкою і з відповідачкою. Сторонам батьки подарували будинок на двох. Територія була перегороджена парканом, та у старому будинку літ. «А», у частині відповідачки, проживали квартиранти, це в районі 1994-1995р.р. А Наумецька проживала в Запоріжжі. Орендну плату квартирантів забирала відповідачка. Відповідачка з родинною ніколи за більше 20 років не приймали участі у будівництві, ремонті на цій території, грошима також не допомагали в цьому. Навіть її син допомагав у будівництві та ремонту будинку, в якому проживає родина позивачки. Спочатку старий будинок під літ. «А» був більший та придатний до житла. Була домовленість, що старий будинок літ. «А» це частина відповідачки, а літня кухня з прибудовами належить позивачці. Коли усі збиралися разом, то сестри не сварилися, визначений раніше порядок користування будинками не оспорювався, позивачка жила у своїй частині, а відповідачка зупинялася у своєму будинку. Коли в літ. «А» переїхали батьки, то позивачка й там робила ремонт. Пробували мирно поділити, купити частину відповідачки, зареєструвати. Але мирно не виходить це розрішити. ОСОБА_9 рідко приїжджала, лише за грошима чи відпочивати, а в будівництві жодної участі не приймала. Три роки тому чоловік ОСОБА_10 купив ще будинок в Ізмаїлі та там робиться ремонт. Однак, вони всі проживають за адресою по АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.Н. 02.09.1992, реєстровий №2/4545, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали співзабудовниками незакінченого будівництвом будинку з процентом виконання будівельних робіт на 95 відсотків у АДРЕСА_1 .

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №759814, виданого відділом Держкомзему у місті Ізмаїл Одеської області 12.11.2009, земельна ділянка з кадастровим номером: :01:049:0265, цільове призначення: B.02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею: 0,0556 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності Сторонам.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №710 від 03.06.2010 сторони отримали дозвіл на будівництво літньої кухні, гаражу, входу у підвал та підвалу.

Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_11 12.10.2021, інвентаризаційна справа №5124, на домоволодіння АДРЕСА_1 , будівництво розпочато у 1972 році, а завершено у 2012 році. Домоволодіння складається з: літ. А житлового будинку, у т.ч. літ. а веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м., літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, № 1-12 надвірні споруди.

Відповідно до відмітки про проведене технічне обстеження у технічному паспорту, проставленої виконавцем ФОП ОСОБА_11 12.10.2021, будівлі зведені без дозвільного документа на виконання будівельних робіт можуть надійно та безпечно експлуатуватись, а саме: літ. В житловий будинок, літ. в веранда, літ. в1 мансарда, літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж.

Згідно Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, реєстраційний номер: ІУ94, зареєстрованого Головним інспектором будівельного нагляду Державної інспекції архітектури та містобудування України, ОСОБА_12 23.05.2022, декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за амністією повернуто на доопрацювання, оскільки: відсутня згода співвласників/співкористувачів земельної ділянки, - у разі будівництва на земельній ділянці, яка перебуває у спільній власності/користуванні декількох осіб.

Відповідно до висновку експерта будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи №027/2022 від 22.06.2022, проведеної ПП «Одеський Науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.»:

- технічно можливо виділити у самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок з господарськими спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходяться в фактичному користуванні ОСОБА_2 , у наступному складі: житловий будинок літ. «А» з верандою літ. «а», загальною площею 71,0 м2, в т.ч. житловою площею 32,9 м2, у складі приміщень: №1 коридор, площею 4,8 м2; №2 кухня, площею 9,7 м2; №3 житлова, площею 15,0 м2; №4 житлова, площею 8,6 м2; №5 житлова, площею 9,3 м2; №6 санвузол, площею 6,7 м2; №7 веранда, площею 16,1 м2; №8 коридор, площею 0,8 м2; огорожа №1; ворота, хвіртка №2; мостіння №3; водопровід №4; зливна яма №5; огорожа №6; огорожа №11, які розташовані на частині земельної ділянки, площею 0,0260 га, кадастровий номер :01:049:0265, відповідно до Схеми поділу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_13 (див. Додаток №6);

- технічно можливо виділити у самостійний об`єкт нерухомості житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходяться в фактичному користуванні ОСОБА_1 , у наступному складі: житловий будинок літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», загальною площею 98,0 м2, в т.ч. житловою площею 30,4 м2, у складі приміщень: №1 коридор, площею 6,8 м2; №2 коридор, площею 5,7 м2; №3 санвузол, площею 4,0 м2; №4 житлова, площею 19,2 м2; №5 кухня, площею 9,6 м2; №6 житлова, площею 11,2 м2; №7 санвузол, площею 1,1 м2; №І приміщення, площею 40,4 м2; вхід у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гараж літ. «Д» з оглядовою ямою літ. «д»; хвіртка №7; водопровід №8;мостіння №9; басейн №10, які розташовані на частині земельної ділянки, площею 0,0296 га, кадастровий номер :01:049:0265, відповідно до Схеми поділу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_13 (див. Додаток №6), після визнання на них права власності відповідно до Закону.

Відповідно до заяви-приєднання Позивача до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) Оператору ГРМ АТ «Одесагаз»:

- ЕІС-код «56XM25G789574774P»;

- адреса об`єкту «Шишкіна, буд. 89, Ізмаїл»;

- опалювальна площа складає «53,1 кв.м.».

Відповідно до заяви-приєднання Відповідача до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) Оператору ГРМ АТ «Одесагаз»:

- ЕІС-код «56XM25G72258063P»;

- адреса об`єкту «Шишкіна, буд. 89, Ізмаїл»;

- опалювальна площа складає «71 кв.м.».

Відповідно до висновку експерта будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи №027/2022 від 22.06.2022:

- в фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться: житловий будинок літ. «А» з верандою літ. «а», загальною площею 71,0 м2, в т.ч. житловою площею 32,9 м2, у складі приміщень: №1 коридор, площею 4,8 м2; №2 кухня, площею 9,7 м2; №3 житлова, площею 15,0 м2; №4 житлова, площею 8,6 м2; №5 житлова, площею 9,3 м2; №6 санвузол, площею 6,7 м2; №7 веранда, площею 16,1 м2; №8 коридор, площею 0,8 м2; огорожа №1; ворота, хвіртка №2; мостіння №3; водопровід №4; зливна яма №5; огорожа №6; огорожа №11, який розташований на частині земельної ділянки, площею 0,0260 га, кадастровий номер :01:049:0265, відповідно до Схеми поділу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_13 (див. Додаток №6);

- в фактичному користуванні ОСОБА_1 житловий будинок літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», загальною площею 98,0 м2, в т.ч. житловою площею 30,4 м2, у складі приміщень: №1 коридор, площею 6,8 м2; №2 коридор, площею 5,7 м2; №3 санвузол, площею 4,0 м2; №4 житлова, площею 19,2 м2; №5 кухня, площею 9,6 м2; №6 житлова, площею 11,2 м2; №7 санвузол, площею 1,1 м2; №І приміщення, площею 40,4 м2; вхід у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гараж літ. «Д» з оглядовою ямою літ. «д»; хвіртка №7; водопровід №8;мостіння №9; басейн №10, який розташований на частині земельної ділянки, площею 0,0296 га, кадастровий номер :01:049:0265, відповідно до Схеми поділу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленої сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_13 (див. Додаток №6).

Участь позивача у будівництві житлового будинку літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», входу у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гаражу літ. «Д» з оглядовою ямою літ. «д»; у тому числі доводиться показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які узгоджуються між собою, не є суперечливими та підтверджуються письмовими доказами.

Поясненнями свідків підтверджено, що у фактичному користуванні позивача знаходиться житловий будинок літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», вхід у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г», гараж літ. «Д» з оглядовою ямою літ.«д», порядок користування домоволодіння здійснено за настановою батьків сторін, які є рідними сестрами, якого сторони тривалий час дотримувались. Позивач з 1994 року зі своєю родиною мешкає у житловому будинку, який позначений у плані як літ. «В», який до реконструкції був літньою кухнею. Реконструкцію літньої кухні в житловий будинок літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», будівництво входу у підвал літ. «Г», підвалу літ. «г», гаражу літ. «Д» з оглядовою ямою літ. «д» здійснено господарським способом за рахунок Позивача та її родини. Відповідач у будівництві, ремонті та утриманні домоволодіння участь не приймала, проживаючи постійно у м.Запоріжжя з 1994 року. Свідки зазначили, що з моменту набуття прав власності житловий будинок літ. А був у фактичному користуванні Відповідача, яка тривалий час вона здавала його в оренду. У 1992 році так як відповідач була старшою сестрою та мала родину їй виділено житловий будинок, а позивач в той час займала літню кухню, яка була значно меншою за розмірами та комфортом. Незважаючи на встановлений порядок користування домоволодіння, з 1994 року по 2021 рік утримання домоволодіння в цілому здійснено за рахунок Позивача, а саме: газифікація домоволодіння, заміну покрівлі, укладення тротуарної плитки, встановлення сантехніки, монтаж системи опалення та ін., при цьому відповідач лише іноді приїздила на відпочинок, не приймаючи участь в утриманні будинку взагалі. З моменту набуття прав власності на житловий будинок двір було розділено огорожею, межі якої збереглися по теперішній час. За життя батьків сестри мали теплі стосунки та злагоджений порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями, після смерті батьків сторони почали сваритися, у т.ч. на всі прохання Позивача щодо вжиття заходів для здачі в експлуатацію та реєстрації права власності відповідачем надано відмову, що і стало причиною для звернення до суду.

Будівництво спірного домоволодіння завершено, проте, домоволодіння не прийнято в експлуатацію і не зареєстровано як об`єкт права власності, оскільки, відсутня згода співвласників/співкористувачів земельної ділянки.

Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

При цьому, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Згідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Стаття 321 ЦК України закріплює вказаний конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим. Власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 386 ЦК).

Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Частинами 1, 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частинами 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Поділ та виділ майна є різними правовими категоріями, на чому наголосив Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 року у справі № 501/2148/17.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю співвласників, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У відповідності до ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Домоволодіння складається з будівель, які зведено з 1972 року по 2012 рік.

Відповідно до вимог ст. ст. 2, 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», листа № 12/5-126 від 23.03.1999 року Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року не підлягають здачі в експлуатацію.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

31 серпня 2018 року набрав чинності Наказ Мінрегіону 03.07.2018 року №158 «Про затвердження Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт». Вказаний Порядок встановив процедури та умови прийняття в експлуатацію збудованих без дозвільного документа на виконання будівельних робіт індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 , будівлі у складі: літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 огорожа, № 2 ворота, хвіртка, №3 мостіння, №4 - водопровід, №5 зливна яма, №6 - огорожа, №11 огорожа, відповідно до вимог ст. ст. 2, 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають здачі в експлуатацію.

Згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_11 12.10.2021, будівлі у складі: літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан, відповідно до вимог Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Мінрегіону 03.07.2018 року №158, підлягають прийняттю в експлуатацію.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частина 3 статті 331 ЦК України (абзац 2) передбачає можливість державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, після чого цей об`єкт може бути предметом договорів.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також встановлює, що право власності на об`єкт незавершеного будівництва підлягає державній реєстрації. Перелік документів, необхідних для такої реєстрації, визначено у ст. 27-1 Закону, а саме: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом; документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт.

Отже, за змістом наведених норм права об`єкт незавершеного будівництва може виступати об`єктом цивільних прав, щодо нього можуть виникати, змінюватися і припинятися суб`єктивні цивільні права.

Не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва дійсно є сукупністю будівельних матеріалів. В разі спору такий об`єкт з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 07 вересня 2020 року у справі № 336/4781/18, від 18.08.2021 року у справі № 359/3859/17, від 28.04.2022 року у справі № 1319/10432/2012.

Аналіз правової позиції, викладеної у зазначених рішеннях, дає підстави вважати, що поділ в натурі майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, є можливим за наявності певних умов: ступінь готовності незавершеного будівництва, дотримання будівельних норм і правил, можливість визначення окремих частин, що підлягає виділу, технічної можливості доведення до кінця будівництва забудовниками. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу I Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 серпня 2018 р. за № 976/32428, «замовник - особа, що має право власності чи право користування земельною ділянкою відповідного цільового призначення, на якій розміщено об`єкт, та подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву».

Пунктом 1 розділу III визначено, що прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно органом державного архітектурно-будівельного контролю протягом 10 робочих днів з дня подання відповідної заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об`єкти, за результатами технічного обстеження цих об`єктів шляхом реєстрації поданої ними декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).

Оскільки, замовниками (забудовниками) є сторони, позивач самостійно не може подати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації та отримати документ, що посвідчує право власності на нерухоме майно.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є фактично завершеним будівництвом, фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, складові частини якого технічно можливо виділити у самостійні об`єкти нерухомості (житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами), але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, до прийняття в експлуатацію об`єктів органом державного архітектурно-будівельного контролю шляхом реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації сторони мають статус забудовника.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині: визнання за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в.2 сходи, літ.в.3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан, та припинення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині: визначення, що частка у праві спільної сумісної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належна ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), становить 1/2 (одну другу) частки, припинення її права власності на 1/2 (одну другу) частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. А житловий будинок, у т.ч. літ. а веранда, загальною площею 71,0 кв.м., у т.ч. житловою 32,9 кв.м. №1 огорожа, № 2 ворота, хвіртка, №3 мостіння, №4 - водопровід, №5 зливна яма, №6 - огорожа, №11 огорожа, припинення права забудовника Відповідача на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В житловий будинок, у т.ч. літ. в1 мансарда, літ. в2 сходи, літ. в3 тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою 30,4 кв.м., літ. Г вхід у підвал, літ. г підвал, літ. Д гараж, літ. д оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 басейн, №12 паркан.

Виходячи зі змісту позовної заяви, у т.ч. заяви про збільшення розміру позовних вимог, та відзиву, суд вбачає відсутність спору в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності, принцип презумпції рівності часток дотримано і питання не ставиться щодо його зміни.

Позивач посилається на вимоги законодавства (ст. ст. 370, 372 ЦК України), якими визначено порядок поділу майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, та порядок припинення права власності у спільному майні (ст. 365 ЦК України), які одночасно не можуть бути застосовані. Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду є самостійною конструкцією, яка не може бути застосована у сукупності з поділом майна, яке знаходиться в спільній сумісній власності.

Аналіз чинного законодавства щодо правового врегулювання прав забудовника, враховуючи ступінь готовності об`єкта 100 відсотків та технічну можливість поділу в натурі, дає підстави вважати домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом завершеного будівництва, який може бути поділено з припиненням спільної сумісної власності учасників на майно.

Невжиття відповідачем заходів щодо прийняття домоволодіння в експлуатацію є перешкодою для позивача у вільному володінні належним їй майном, що знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з вказаними діями відповідача.

Іншого законодавчо врегульованого шляху для захисту порушених прав позивача на володіння та користування своїм майном та введення об`єкту в експлуатацію за умови вчинення всіляких перепон з боку відповідача, немає.

В той час як недопустимим є позбавлення взагалі позивача шляхів судового захисту своїх прав.

Обраний позивачем засіб захисту своїх прав, на думку суду, є єдино допустимим та можливим у даних обставинах справи.

Вказане також відповідає практиці ЕСПЛ щодо неприпустимості позбавлення особи права на доступ до правосуддя в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та з урахуванням положень Протоколу 1 до вказаної Конвенції.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та нічим об`єктивно не підтверджуються.

Також не може бути враховано твердження відповідача, що припинення права власності, право на розпорядження у позивача належною їй часткою в житловому будинку на власний розсуд, в т.ч. право на відмову від неї, виникає лише після прийняття нерухомого майна до експлуатації, з моменту державної реєстрації права власності.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Железняк В.К. неодноразово зазначав, що сторони згідно нотаріально посвідченого 02.09.1992 р. договору дарування незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , рідні сестри ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право спільної сумісної власності на незакінчений будівництвом будинок з виконанням будівельних робіт на 95 %, та набули майнові права забудовників, зокрема, закінчити будівництво та здати об`єкт нерухомого майна в експлуатацію; поділ житлового будинку не здійснювали за окремим нотаріально посвідченим договором, у т.ч. відсутні цивільно-правові про встановлення порядку користування домоволодінням; небажання Відповідача приймати участь в процесі здачі домоволодіння в експлуатацію та реєстрації права власності вмотивовано незгодою з фактично складеним порядком користування.

Ці доводи суд не може прийняти до уваги, оскільки, саме наявність спору та відсутність встановленого договору про порядок користування майном є підставою для звернення до суду.

Твердження відповідача, що ОСОБА_1 зі своєю сім`єю самовільно зайняла будинок (літ. В), спростовується показаннями свідків, якими зазначено, що ОСОБА_1 переїхала в літню кухня у 1994 році, яку в подальшому реконструйовано в житловий будинок з мансардою на підставі настанови батьків та усного схвалення відповідача, що підтверджено свідками, та не спростовано відповідачем.

Доводи відповідача щодо відсутності у позивача прав забудовника, прав на земельну ділянку, дозвільної документації на будівництво житлового будинку літ. В, суд відхиляє з огляду на наявність у сторін права власності на земельну ділянку, яке зареєстровано відповідно до законодавства, яке діяло в час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №759814, виданого відділом Держкомзему у місті Ізмаїлі Одеської області 12.11.2009, та є дійсним, внаслідок чого у сторін є право забудови, та можливість здавати об`єкт в експлуатацію на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта за законодавчо встановленою «амністією».

Доводи відповідача щодо участі у будівництві літньої кухні та підвалу не знайшли свого підтвердження, та спростовуються пок4азами свідків та письмовими доказами.

Суд також встановив, що висновок експерта виконано на підставі фактично складеного порядку користування домоволодінням, будь-які клопотання від відповідача до суду для визнання його неповним та проведення додаткової експертизи не надходили.

Посилання відповідача на відсутність відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку, яким визначено порядок користування домоволодінням, не може бути прийнято до уваги, якщо ж погодженого або встановленого порядку користування домоволодінням немає, то суд установлює порядок користування домоволодінням з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Цивільний кодекс України не містить імперативних норм щодо укладення договорів про порядок користування майном, за якими в подальшому проводиться поділ майна, яке знаходиться в спільній сумісній власності, однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. При цьому факт наявності фактично встановленого порядку користування вбачається з наявних у матеріалах справи письмових доказів.

Відповідач не надав суду доказів, якими встановлюється порушення його прав при поділі домоволодіння, яке знаходиться в спільній сумісній власності сторін, за варіантом, визначеним експертом.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

Відповідач у 1994 році виїхав до міста Запоріжжя на постійне місце проживання, де знаходиться і на теперішній час, що підтвердили також свідки, доказів щодо зведення спірних будівель, а саме: житлового будинку літ. «В» з мансардою літ. «в1», сходами літ. «в2», терасою літ. «в3», входу у підвал літ. «Г» з підвалом літ. «г»; гаражу літ. «Д» з оглядовою ямою літ. «д», не надано.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Враховуючи викладене, з огляду на встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання частки, припинення права власності, визнання прав забудовника, припинення прав забудовника, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) права забудовника на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у складі літ. В - житловий будинок, у т.ч. літ. в1 - мансарда, літ. в2 - сходи, літ. в3 - тераса, загальною площею 98,0 кв.м., у т.ч. житловою - 30,4 кв.м., літ. Г - вхід у підвал, літ. г - підвал, літ. Д - гараж, літ. д - оглядова яма, №7 - хвіртка, №8 - водопровід, №9 - мостіння, №10 - басейн, №12 - паркан.

Припинити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.03.2023р.

Суддя: А.С.Адамов