Справа № 347/145/18
Провадження № 22-ц/4808/12/23
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Бойчука І.В., Василишин Л.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника осіб,які подали апеляційну скаргу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Боднарчука А.М., відповідачки ОСОБА_3 та її представника адвоката Андрусяк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорчук Зореслава Романівна про визнання заповіту недійсним, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення до первісного стану сторін договору та стягнення компенсації за безпідставно набуте майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Курило Вікторії Григорівни на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Крилюк М.І. 15 червня 2021 року у м. Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 році ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорчук Зореслава Романівна про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно заповіту від 11.09.2013 року ОСОБА_4 заповіла на його користь все майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право.

24 листопада 2015 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Григорчук Зореславою Романівною від імені спадкодавця ОСОБА_4 посвідчено заповіт (зареєстрований в реєстрі за № 640), яким спадкодавець заповіла все своє майно, що буде належати на день її смерті, ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що на момент вчинення заповіту від 24.11.2015 р. спадкодавець ОСОБА_4 не могла усвідомлювати свої дії, оскільки і за станом здоров`я, і за віком потребувала сторонньої допомоги та догляду. Дана обставина також підтверджується показаннями свідків, допитаних судом у справі №347/2083/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання незаконним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Крім того, даний заповіт був вчинений за день до того, як спадкодавець була госпіталізована в Кутську міську лікарню, відповідно до довідки Кутської міської лікарні від 07.12.2015 року № 248, що в сукупності ставить під сумнів дійсність такого правочину.

Враховуючи вік ОСОБА_4 , її стан здоров`я та потребу у догляді й сторонній допомозі, вона за своїм фізичним станом не мала повного уявлення щодо правових наслідків вчиненого правочину, а тому наведене вказує на помилку та неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення при складанні заповіту.

Порівнюючи візуально тексти двох заповітів від 11.09.13 року, складеного в користь ОСОБА_1 , і від 24.11.2015 року, складеного на користь ОСОБА_3 , позивач вважає ці правочини різними.

Просив визнати недійсним заповіт, складений 24.11.2015 року покійною ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Григорчук З.С. в с.Яблунів Косівського району та зареєстрований в реєстрі №640 (а.с.1-3,том.1)

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_3 про повернення до первісного стану сторін договору та стягнення компенсації за безпідставно набуте майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.07.2016 року у справі №347/2083/21 визнано недійсним та скасовано договір дарування житлового будинку від 30.01.2015 року, земельної ділянки площею 0,2187 га, від імені ОСОБА_4 , жительки АДРЕСА_1 користь ОСОБА_2 та присудив повернути сторони до попереднього стану.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, залишивши заповітне розпорядження,яким заповіла все своє майно ОСОБА_3 .

Протягом 2013-2015 років він з батьком за власні кошти зробили багато робіт біля житлового будинку і в самому будинку, тому все майно, що передавалось для оздоблення, поліпшення та ремонту житлового будинку АДРЕСА_1 , як до укладання договору дарування, так і після укладання, має бути повернено відповідачем. Зокрема проведені наступні роботи: створення, ремонт, реконструкція об`єктів та вартість матеріалів, що використовувались у таких роботах житлового будинку та інших спорудах,що розташовані на земельній ділянці площею 0,2187 га, кадастровий номер 1:02:008:0250, а саме: облицювання керамічною плиткою біля печі житлового будинку; фарбування підлоги труб та радіаторів житлового будинку; роботи з оздоблення вагонкою у коридорі житлового будинку; роботи з встановлення дубових сходів; встановлення електропроводки, вимикачів, світильників в житловому будинку; застелення деревинним покриттям (ламінатом) підлоги у коридорі житлового будинку та у кухні на дворі; оздоблення плиткою керамічною котельні; створення бетонних доріжок біля будинку; утеплення фасаду стайні (пінопласт,сітка,клей); ремонтні роботи у середині будинку; створення стальної клітки для свиней; встановлення супутникової антени. Вартість всіх проведених робіт та потрачених матеріалів можливо доказати тільки призначивши будівельно-технічну експертизу.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості майна, набутого без достатньої правової підстави та у зв`язку з визнанням недійсним та скасуванням договору дарування житлового будинку від 30.01.2015 року,земельної ділянки площею 0,2187 га,кадастровий номер 1:02:008:0250. (а.с.153-154, том.1).

Ухвалою Косівського районного суду від 10.10.2018 року вказані позови об`єднані в одне провадження (а.с.208-209,том.1).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року у задоволенні позовів відмовлено (а.с.124-127, том.2).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Курило В.Г. подала апеляційну скаргу, у якій посилається порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновок суду про ухилення позивача від проведення експертизи через відсутність оплати за її проведення не відповідає дійсності, оскільки оплату не проведено позивачем через відсутність рахунку експерта. В матеріалах справи відсутні докази того, що суд направляв даний рахунок на адресу позивача ОСОБА_1 .

Тричі по справі подавались клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 . Разом з тим, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення такої експертизи за відсутності відомостей (доказів) на сам факт проведення будівельних та інших робіт та їх вартість. Ці докази могла б дати лише будівельно-технічна експертиза.

Суд правильно констатує норми права, однак не бере до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 базуються саме на ст.ст.225 та 231 ЦК України.

У справі №347/2083/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Маркуц У.М., Старокутська сільська рада Косівського району Івано-Франківської області про визнання незаконним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 дійсно тривалий час хворіла і знаходиться на обслуговуванні у відділі соціальної допомоги вдома з 09.11.2015 року. Таким чином, на момент вчинення заповіту 24.11.2015 року спадкодавець не могла усвідомлювати свої дії, оскільки за станом здоров`я та віком потребувала сторонньої допомоги та догляду. Крім того, заповіт вчинений за день до того, як спадкодавець була госпіталізована в Кутську міську лікарню.

Апелянт вказує, що проведення ремонтних робіт позивачем та його батьком ніхто не спростував, не заперечив ні під час розгляду даної справи, а ні під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити. (а.с.134-146,том.2).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилася приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорчук Зореслава Романівна, про причини неявки не повідомив, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Просила розгляд справи проводити без її участі.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Григорчук Зореслави Романівни.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника осіб, які подали апеляційну скаргу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Боднарчука А.М., відповідачки ОСОБА_3 та її представника адвоката Андрусяк Г.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 24.11.2015 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Григорчук Зореславою Романівною від імені спадкодавця ОСОБА_4 посвідчено заповіт, який зареєстрований в реєстрі під № 640.

Зі змісту заповіту виходить, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю волею, добровільно на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, яким все своє майно заповіла відповідачці в цій справі ОСОБА_3 . Зміст заповідачем прочитано та підписано особисто. Заповіт через похилий вік заповідачки посвідчений на дому за адресою її проживання в АДРЕСА_2 (а.с.7 т.1 )

Під час посвідчення заповіту нотаріусом було встановлено дієздатність ОСОБА_4 та зафіксовано, що перед підписанням заповіту він був прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний.

Згідно свідоцтва про смерть від 19.10.2016 року Серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4,том.1).

З матеріалів справи встановлено, що оспорюваний заповіт від 24.11.2015 року вже був предметом судового розгляду з мотивів його недійсності у цивільній справі №347/535/17.

Рішенням Косівського районного суду від 23.11.2017 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06.03.2018 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним (а.с.37-39 том.1) .

На а.с. 21 том 1 міститься довідка Кутської міської лікарні № 248 від 07.12.2015 року, згідно із якою ОСОБА_4 , 1945 року народження, жителька с. Старі Кути Косівського району, дійсно знаходилась на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 25.11.2015 року по 04.12.2015 року. Історія хвороби № 1824.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» №197/2022 від 28.12.2022 року ОСОБА_5 , складеного на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 22.02.2022р. про призначення посмертної судової психіатричної експертизи, підекспертна ОСОБА_4 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) будь-якими психічними захворюваннями не страждала. За своїм психічним станом ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними на час складання заповіту 24.11.2015 року (а.с.58-66,том.4)

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.10.2017 року, позов про визнання незаконним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки задоволено. Визнано недійсним та скасовано договір дарування житлового будинку від 30.01.2015 року, земельної ділянки площею 0,2187 га, кадастровий номер :02:008:0250, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. від імені ОСОБА_4 , жительки АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №87 та повернуто сторони договору до первісного стану (а.с.8-14,том.1).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив з положень ст.ст.1233, 1234, 1247,1248, 1254 ЦК України, мотивуючи недоведеністю позовних вимог щодо відсутності вільного волевиявлення спадкодавця при складанні заповіту, а також того, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд також виходив з недоведеності заявлених позовних вимог щодо виконаних робіт та придбаних матеріалів, вкладених у ремонт будинку.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині другій статті 1257 ЦК України вказано, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі № 127/8183/19, від 27 травня 2022 року в справі № 752/5238/16-ц, від 22 вересня 2022 року в справі № 757/28174/18-ц.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (частини 1- 3 статті 77 ЦПК України)

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини 1-2 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказів, які спростовують висновок судово-психіатричної експертизи та підтверджують, що спадкодавець під час складання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, їх правові наслідки та не могла керувати ними, позивачем не представлено.

При посвідченні нотаріусом заповіту дотримані вимоги Закону щодо його форми.

Доводи осіб, які подали апеляційну скаргу, про те, що ОСОБА_4 була обізнана із текстом рішення суду від 15.07.2017 року у справі № 347/2083/15 і не оспорювала обставини, встановлені ним щодо заповіту від 11.09.2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки не дають підстав для визнання заповіту, складеного пізніше, недійсним.

Тому з урахуванням встановлених фактичних обставин на підставі оцінених належним чином доказів, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 щодо недійсності заповіту, не спростований у суді апеляційної інстанції. Тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

Що стосується позовних вимог, заявлених позивачем ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації вартості майна набутого без достатньої правової підстави та у зв`язку з визнанням недійсним та скасуванням договору дарування житлового будинку від 30.01.2015 року, земельної ділянки площею - 0,2187 га, кадастровий номер :02:008:0250, апеляційний суд зазначає таке.

В поданій на розгляд суду позовній заяві представник позивача посилається на те, що все майно, що передавалось для оздоблення, поліпшення та ремонту житлового будинку АДРЕСА_1 , як до укладання договору дарування, так і після його укладання, що в подальшому визнано судом недійсним, має бути повернено відповідачем. А враховуючи, що набувались переважно будівельні матеріали, що використані в подальшому для оздоблення, поліпшення та ремонту житлового будинку - відповідачем має бути компенсована вартість використаних будівельних матеріалів тощо. Така компенсація має бути визначена на момент розгляду справи відповідно до положень ст.ст.216, 1213 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що серед багатьох робіт, що були виконані ним та його батьком для оздоблення та ремонту будинку АДРЕСА_1 проведені наступні роботи: облицювання керамічною плиткою біля печі житлового будинку; фарбування підлоги труб та радіаторів житлового будинку; роботи з оздоблення вагонкою у коридорі житлового будинку; роботи з встановлення дубових сходів; встановлення електропроводки, вимикачів,світильників в житловому будинку; застелення деревинним покриттям (ламінатом) підлоги у коридорі житлового будинку та у кухні на дворі; оздоблення плиткою керамічною котельні; створення бетонних доріжок біля будинку; утеплення фасаду стайні (пінопласт,сітка,клей); ремонтні роботи у середині будинку; створення стальної клітки для свиней; встановлення супутникової антени.

Згідно ч.1ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Ч.3. ст.1212 ЦК України визначено,що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, від 20 квітня 2022 року в справі № 642/5275/18, від 06 червня 2022 року в справі № 725/2114/20-ц, від 05 липня 2022 року в справі № 641/8483/19.

Згідно ч.2 ст.1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Докази про види, кількість та вартість будівельних матеріалів, а також час їх придбання мають бути письмовими. Такими доказами можуть бути квитанції, товарні видаткові накладні, чеки тощо. Обставини придбання таких матеріалів саме позивачем мають бути доказані певними засобами доказування вказаними письмовими доказами.

Лише після представлення таких доказів про придбання матеріалів може бути проведена судова будівельно-технічна експертиза на предмет дослідження чи використані такі матеріали у поліпшенні стану будинку та господарських споруд.

Виходячи із обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що лише показання свідків про виконання будівельних робіт є недостатніми доказами для висновку про відшкодування витрат позивачу ОСОБА_2 .

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження заявлених ним вимог не подано а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції жодних письмових доказів ( квитанцій, платіжних доручень, товарних чеків та видаткових накладних) про придбання ним будівельних матеріалів, їх вартості, кількості та часу їх придбання. Тоді як, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Курило Вікторії Григорівни залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

Л.В.Василишин

Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.