Провадження № 2/161/502/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Жаловаги І.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Татарин В.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2022 року ОСОБА_4 (далі позивач) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 (далі відповідач) про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності.

Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі третя особа).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 вересня 2021 року сторони уклали шлюб, але сторони фактично проживали однією сім`єю, як чоловіка та жінка, починаючи з 15 січня 2020 року.

Позивач зазначає, що за період проживання ними набута у спільну сумісну власністю квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка була записана на відповідача у справі.

В якості підстави позову позивач самостійно зазначає, що у відповідача існують зобов`язання на виконання рішення суду перед третьою особою, а тому для унеможливлення звернення стягнення на це майно позивач просить суд:

1) встановити факт, що позивача та відповідача проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 січня 2020 року та до дня укладення шлюбу, тобто 24 вересня 2021 року;

2) визнати, що квартира АДРЕСА_2 набута позивачем та відповідачем за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності;

3) визнати за позивачем право власності на 1/2 частки вищенаведеної квартири.

Відповідач відзиву на позов не подав, але в адресованій суду письмовій заяві позов визнав та просив суд його задовольнити.

Третя особа у письмових поясненнях позов заперечила, оскільки вважає його таким, що спрямований на виведення майна відповідача з під примусового стягнення у виконавчому провадженні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Третя особа та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши присутніх учасників справи, допитавши свідка та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що у період з 08 жовтня 2000 року по 11 вересня 2019 року ОСОБА_5 (позивач) перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (третя особа).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2021 року у цивільній справі №161/17315/19, яке частково змінено постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 г розташованої в с. Липини Луцького району, Волинської області, кадастровий номер :01:001:0319 та визнано за ним право на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 6147 (шість тисяч сто сорок сім) гривень 20 копійок, а також 13075 (тринадцять тисяч сімдесят п`ять) гривень 20 копійок витрат за проведення експертизи, 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок на професійну правничу допомогу та 5000,00 грн. витрати за проведення оцінки майна.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 412 403 гривні 00 копійки, як грошову компенсацію 1/2 вартості автомобілів «Nissan X-Trail», 2015 року випуску, № кузова НОМЕР_1 та «Lexus CT 200H», 2014 року випуску, № кузова НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 996 гривень 42 копійки (а.с.45-61).

Вказане рішення, в частині стягнення з відповідача на користь третьої особи грошової компенсації у розмірі 412 403,00 грн. та судових витрат знаходиться на примусовому виконанні у Другому ВДВС у місті луцьку ЗМУ МЮ (м.Львів), ВП №69779963 (а.с.64).

З матеріалів справи слідує, що 24 вересня 2021 року позивач уклала шлюб з відповідачем (а.с.8).

До укладення шлюбу, а саме 08 грудня 2020 року, відповідач уклав з ТОВ «ЖК Яровиця» договір купівлі-продажу майнових прав №83/11-МП на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (адреса з врахуванням зміни адресації згідно додаткової угоди від 25 листопада 2021 року) (а.с.133-137).

Платежі за вказаним договором відповідач вніс 23 грудня 2020 року на суму 684 200,00 грн., а також 06 січня 2022 року на суму 62 084,00 грн. (а.с.99-101).

Наразі право власності на вищенаведену квартиру зареєстроване за позивачем (а.с.9).

Квартира наразі перебуває під арештом в межах виконавчого провадження ВП №69779963.

Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у цивільній справі №723/826/19.

Застосовуючи цю позицію до розглядуваних правовідносин, суд зазначає, що фактично позовні вимоги спрямовані не на захист сімейних прав позивача, зокрема на поділ спільної сумісної власності подружжя, а на виведення майна з під можливого звернення стягнення у виконавчому провадженні, яке здійснюється стосовно відповідача, що не узгоджуються із завданням цивільного судочинства, а також свідчить використання позивачем «права на зло».

До такого висновку суд доходить з тієї підстави, що саме такі підстави позову, а не вирішення сімейного спору між сторонами, навела сторона позивача, яка не приховує намір уникнути звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні. Також наявні узгоджені процесуальні дії обох сторін, адже відповідач повністю та беззаперечно визнав позов, а самі сторони намагалися укласти мирову угоду, просячи при цьому забезпечити позов шляхом заборони відчуження майна.

Також суд враховує, що близько 90% вартості спірної квартири вніс особисто відповідач до реєстрації шлюбу з позивачем, а саме у грудні 2020 року. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що станом на грудень 2020 року між сторонами дійсно існували фактичні сімейні відносини, як чоловіка і жінки, а саме факт їх спільного проживання, наявність спільного побуту, спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, що характері для подружжя.

Періодичні зустрічі та спільний відпочинок сторін з туристичною метою, про що зазначають обидві сторони додаючи відповідні фотографії, самі по собі не свідчать про складені між ними фактичні відносин, що характерні для подружжя, адже не підтверджують таких обов`язкових ознак як спільне проживання, спільний побут, наявність спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків (а.с.174-192).

Фактично спільно проживати сторони почали лише після купівлі спірної квартири на території України, а до того позивач постійно проживала у Республіці Казахстан, де до неї періодично навідувався відповідач, що узгоджується з наданою інформацією про перетин позивачем кордону Республіки Казахстан у 2020-2021 роках (а.с.174-178).

Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач брала яку-небудь участь у фінансуванні придбання спірної квартири, або в інших спільних витратах, що вказує на відсутність такої ознаки подружжя, як спільний бюджет.

Покази допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_8 є також сумнівними, оскільки той одночасно вказував, що «знає все про сторін», бо знайомий з відповідачем у справі, але відповісти на питання ким саме працює відповідач та чим він займається, не зміг. Також свідок не обізнаний хто саме є третя особа, обставини шлюбу відповідача та третьої особи, і одночасно зазначив, що зустрічався з відповідачем лише періодично у ресторанах та на АЗС. Тому суд вважає, що цьому свідку не можуть бути відомі достовірні відомості про характер відносин сторін у спорі, зокрема про їх спільне проживання, спільний побут, спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, адже характер його спілкування зі сторонами був епізодичний, а самі відносини між свідком та сторонами не можливо характеризувати як особисті чи дружні.

Враховуючи всі вищенаведені обставини у своїй сукупності, зокрема заявлену позивачем мету подачі цього позову у вигляді уникнення звернення стягнення на майно у виконавчому провадженні, відсутність достовірних доказів проживання сторін однією сім`єю, як подружжя, без реєстрації шлюбу саме з січня 2020 року, відсутність доказів участі позивача у фінансуванні придбання спірної квартири, взаємоузгоджену процесуальну поведінку сторін, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову через використання сторонами «права на зло», що не узгоджується із завданням цивільного судочинства.

На підставі наведеного та керуючись ст.265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про встановлення факту та поділ спільної сумісної власності, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_5 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача є ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено та підписано 10 травня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк