Справа № 211/3531/21
Провадження № 2/211/194/23
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С. В.

при секретарі Мариненко Е.П.

у відсутність:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Новака А.М.,

представника відповідача ТОВ «Служба миттєвого кредитування»,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про розірвання кредитного договору, вказавши, що між ним та фінансовою організацією наявні кредитні відносини, які оформлювались за допомогою електронних пристроїв в мережі інтернет без повного та всебічного ознайомлення споживача з Правилами надання грошових коштів у кредит та без надання самого тексту кредитного договору, у зв`язку з чим споживач детально не проінформований щодо умов кредитування. Йому стало відомо, що існують кредитні відносини у тому числі й з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» без фактичної наявності у нього тексту, номеру та дати укладення відповідного договору, з текстом якого він не ознайомлений та не володіє інформацією щодо умов кредитування та правил виконання кредитних договорів самостійно. В обґрунтування вимог також зазначив, що кредитний договір містить некоректні, незрозумілі та непрозорі істотні умови та споживач взагалі з текстом та положеннями договору не ознайомлений, тому розуміючи їх не уклав би кредитний договір, а якби уклав, то на інших умовах. Вимога про нарахування та сплати неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, ч. 3 ст. 509, частинах 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові кошти як неустойки, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Тому просить розірвати укладений з відповідачем кредитний договір.

Ухвалою суду від 30 липня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 та виділено в самостійне провадження позовні вимоги до ТОВ «Служба миттєвого кредитування» про захист прав споживачів, розірвання кредитного договору.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Представник позивача адвокат Новак А.М. звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутності його та позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача ТОВ «Служба миттєвого кредитування» звернувся до суду із відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено, що 31 жовтня 2020 року між сторонами укладено договір про надання фінансових послуг № 508 на суму 1 800,00 грн. та № 479 на суму 4 100,00 грн. Дані договори були укладені в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства в електронній формі, яка відповідно до чинного законодавства прирівнюється до письмової форми. Позивач заповнив свої дані на сайті Товариства та перш, ніж отримати позику, ознайомився з правилами та умовами позики (оферти), переглянувши їх на сайті Товариства й підтвердив свою згоду, поставивши відповідну галочку у пункту «З Правилами й умовами надання позики ознайомлений і підтверджую направлення оферти у відповідності до запропонованої редакції, а також згоду на обробку персональних даних, в тому числі на передачу даних в бюро кредитних історій». На виконання умов укладених договорів Товариством здійснено перерахування на банківську картку позичальника грошових коштів у сумі 1 800,00 грн. та 4 100,00 грн. відповідно, а отже вказані договори укладені відповідно до чинного законодавства. Крім того, станом на 22.09.2021 заборгованість за договором № 508 від 31.10.2020 відсутня у зв`язку з оплатою, тому відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману щодо обізнаності про наявні укладені договори. Спірні договори мають ідентичний порядок укладення, умови та правила. Відтак можна стверджувати, що позивач, сплачуючи борг, здійснив дії, що свідчать про визнання боргу і тим самим підтвердив свій обов`язок повернути кредит. З боку ТОМ «СМК» істотного порушення умов договір не має, зобов`язання за договорами виконані в повному обсязі, а саме грошові кошти за договорами перераховані, а тому відсутні підстави для розірвання договорів. При цьому якщо позивач вважає, що умови договорів є несправедливими та існує істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків, то розірванню підлягає лише пункт договору, який є несправедливим, а не весь договір. До того ж під час введеного на території країни карантину, нарахування штрафних санкцій не здійснюється, тому просить відмовити у задоволенні вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, 31 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг № 508, відповідно до умов якого позивач отримав у кредит 1 800,00 грн. строком на 365 днів з правом повернення достроково та сплати процентів у розмірі 612,00 грн. Розмір процентів 2% за кожен день користування кредитом за умови повернення кредиту не пізніше 17 днів з моменту отримання кредитних коштів, 3,64% за кожен день користування кредитом починаючи з 18 дня після дня отримання кредитних коштів, 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 32 дня після дня отримання кредитних коштів, 7,67% за кожен день користування кредитом починаючи з 47% дня після дня отримання кредитних коштів. При виникненні заборгованості позичальник за договором зобов`язався сплатити неустойку у вигляді штрафу у розмірі 3% від суми виданого кредиту та пеню у розмірі 1% від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості з урахуванням пункту 3.3. кредитного договору (а.с. 27-32 - копія договору з додатками).

Крім того, 31 жовтня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансових послуг № 479, відповідно до умов якого позивач отримав у кредит 4 100,00 грн. строком на 365 днів з правом повернення достроково та сплати процентів у розмірі 1 312,00 грн. Розмір процентів 2% за кожен день користування кредитом за умови повернення кредиту не пізніше 17 днів з моменту отримання кредитних коштів, 3,64% за кожен день користування кредитом починаючи з 18 дня після дня отримання кредитних коштів, 5,02 % за кожен день користування кредитом починаючи з 32 дня після дня отримання кредитних коштів, 7,67% за кожен день користування кредитом починаючи з 47% дня після дня отримання кредитних коштів. При виникненні заборгованості позичальник за договором зобов`язався сплатити неустойку у вигляді штрафу у розмірі 3% від суми виданого кредиту та пеню у розмірі 1% від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості з урахуванням пункту 3.3. кредитного договору (а.с. 33-38 копія договору з додатками).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до статті 651 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу для задоволення вимог, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Позивачем у тексті позовної заяви не вказано, яка саме істотна зміна обставин відбулася після укладення оспорюваних договорів, ОСОБА_1 у тексті позову керується загальними фразами без обґрунтування конкретних підстав для розірвання договорів, укладених з відповідачем.

У постанові від 10 вересня 2021 року у справі № 404/3436/19-ц (провадження № 61-740св20) Верховним Судом зазначено, що «встановивши, що згода банку на розірвання договору відсутня, за умовами укладеного договору банк свої зобов`язання виконав, а позивач користувалася кредитними коштами, що нею не оспорювалося, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що між сторонами фактично виник спір щодо належного виконання позивачем умов договору про повернення коштів, зокрема: банк вважає, що існує заборгованість за договором, а позивач посилається на її відсутність, проте наявність цього спору не є передбаченою законом підставою для розірвання договору, а його розірвання не свідчить про відсутність заборгованості та вирішення всіх спірних питань, які виникли в процесі його виконання».

У постанові від 22 грудня 2022 року по справі № 593/1401/17 (провадження № 61-5635св19) Верховним Судом зазначено, що «на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судами встановлено, що, підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 не повідомляв банк про наявність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації, умов отримання, користування та повернення кредиту. Отримання кредиту споживач не заперечував. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт надання повної інформації про умови кредитування, а саме: строк, на який отримано кредит, процентну ставку, розмір кредиту, порядок розрахунків за кредитом тощо. За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно вказав про недоведеність ОСОБА_1 своїх позовних вимог, оскільки укладений правочин не суперечить нормам чинного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину; під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 надано необхідну інформацію про умови кредитування».

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на відсутність у нього можливості ознайомитися з істотними умовами договорів, що спростовується викладеними у відзиві на позов доводами представника відповідача. При цьому факт отримання та користування кредитними коштами позивач не заперечує, як і не зазначає з поданням належних та допустимих доказів про сплату ним кредитної заборгованості у повному обсязі. Які саме умови кредитних договорів позивачу некоректні, незрозумілі та непрозорі, суд не може встановити з огляду на відсутність зазначення цього позивачем, як і не може встановити у чому полягає, на думку позивача, істотна зміна обставин.

Крім того, частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Отже, реалізація права споживача на розірвання кредитного договору можлива, якщо споживачем дотримано три умови, передбачені законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасне (разом з відкликанням згоди) повернення виданого кредиту або отриманого товару за договором; сплата процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Однак суд, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог, надав належну правову оцінку змісту умов укладених між сторонами кредитних договорів та виходить з того, що позивачем не доведено, що обслуговування отриманих ним кредитів здійснювалося банком неналежним чином, а тому відбулось порушення його прав як споживача фінансових послуг за кредитними договорами.

Позивач як на правові підстави заявлених позовних вимог посилалася, зокрема на статті 203, 215 ЦК України, статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». До договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071св20) зазначив, що «встановивши, що грошові кошти надавалися позичальнику в кредит на тридцять днів і її було повідомлено про сплату 1,85 % на добу за користування кредитними коштами, що вона сама визнає, та те, що позивач не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з указаних підстав».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України).

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вказаного, встановивши, що ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів істотного порушення ТОВ «Служба миттєвого кредитування» умов договорів, не довів наявність правових підстав для їх розірвання, частково сплатив борг, а саме за кредитним договором № 508 від 31.10.2020, про що зазначено у відзиві на позов та не спростовано позивачем, а отже був ознайомлений з умовами цього договору та погодився з ними, а умови договору № 479 ідентичні попередньому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивач як споживач послуг, відповідно до положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви.

Згідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 р. № 590, коли обидві сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат згідно з додатком.

Оскільки у задоволенні вимог позивачу відмовлено, судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених ним судових витрат витрат на правничу допомогу.

Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Враховуючи відмову у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 264 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: С. В. Ткаченко