Номер провадження: 22-ц/813/1280/23
Справа № 509/1647/21
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Хухрова С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про виключення записів з державного реєстру, виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників,-

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про виключення записів з державного реєстру, виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників (а.с.1-4).

11 травня 2021 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про виключення записів з державного реєстру, виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників -відмовлено (а.с.70-74).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення у справі №509/1647/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким скасувати та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону на відчуження нерухомого майна (все нерухоме майно) ОСОБА_1 , скасувати та виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про заборону на відчуження рухомого майна (все рухоме майно) ОСОБА_1 , виключити ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників (а.с.77-80).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про судове засідання, яке призначено на 23 лютого 2023 року об 13 год 00 хв. учасники справи належним чином повідомлені, що підтверджується відповідними довідками секретаря судового засідання.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило, також до апеляційного суду не надходили заяви чи клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та того, що стягувачі по вказаним виконавчим провадженням не залучені до участі у справі в якості відповідачів, що виключає можливість задоволення вимог про звільнення майна з-під арешту.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції є вірними з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що в обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявні відомості про реєстрацію обтяження від 22.03.2016 року за № 13798912 на нерухоме майно, підстава обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №50418547, 11.03.2016 року, відділ державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, державний виконавець Іскра С.І., а також в рамках виконавчого провадження № 50418355 та № 50418547 накладено арешт рухомого майна та заборона відчуження та внесено відомості до Єдиного реєстру боржників в рамках виконавчого провадження № 55477530. Представник позивача зазначає, що з приводу зняття арешту звернувся з заявами до Південного міжрегіонального управління юстиції ( м.Одеса), а також до Овідіопольського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління юстиції ( м.Одеса), однак вказані заяви залишились без задоволення. Одночасно листом було повідомлено, що на виконанні в Овідіопольському РВ ДВС перебувало зведене виконавче провадження до складу якого входили ВП № 50418355 та ВП № 50418547 з примусового виконання виконавчого листа № 509/1870/15 виданого 22.06.2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області про: стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» суми боргу 120 875,85 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» суми боргу 1208,76 грн. Також, у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 55477530 з примусового виконання виконавчого напису № 17280 виданого 27.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 137 718,24 грн. на користь ПАТ «Приватбанк». Вказані виконавчі провадження були закриті на підставі п.7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо необхідності скасування арешту нерухомого майна ОСОБА_1 зазначав, що він сплачував та сплачує платежі з 25.10.2017 року і до сьогоднішнього дня на користь ТОВ «ФК Кредит-Капітал» в рахунок погашення боргу, а тому вважає що це є підставою для задоволення вимоги про скасування та виключення з Єдиного реєстру заборон об`єктів нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частки трьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10.03.2021 року, сформованої приватним нотаріусом Рогатіним В.О. (а.с. 13-14).

Згідно витягу з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.02.2021 року, 07.04.2016 року о 13:12:23 за № 15773422 реєстратором Одеська філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» в Одеській області, внесено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, на невизначене, все нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.03.2016 року, ВП №50418547, обтяжувач відділ державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції.

Листом начальника Овідіопольского РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) Костенка Р.В. повідомлено, що на примусовому виконанні перебувало зведене виконавче провадження до складу якого входили ВП № 50418355 та ВП № 50418547 з примусового виконання виконавчого листа № 509/1870/15 виданий 22.06.2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області про: стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» суми боргу 120 875,85 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» суми боргу 1208,76 грн. 07.04.2016 відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент вчинення виконавчих дій винесено постанову про розшук майна боржника, а саме розшук транспортного засобу «LEXUS» д.н.з. НОМЕР_1 . В подальшому, 20.11.2017 року виконавче провадження завершено згідно п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий документ повернуто стягувачу, в такому разі підстав для скасування заходів примусового виконання не має. Також, у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 55477530 з примусового виконання виконавчого напису № 17280 виданого 27.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 137 718,24 грн. В ході примусового виконання виконавчого провадження проведеною перевіркою встановлено, що боржнику належить транспортний засіб «TOYOTA LEXUS IS 200» д.н.з. НОМЕР_1 , який арештовано та оголошено у розшук. Згідно інформаційної довідки за боржником зареєстровано частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані неповнолітні діти. Ухвалою Овідіопольського районного суду від 29.10.2018 року боржнику заборонено виїзд за кордон. Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника. 24.06.2019 року виконавче провадження завершено згідно п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та виконавчий документ повернуто стягувачу. У разі завершення виконавчого провадження згідно п.7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для скасування заходів примусового виконання не має.

В свою чергу, звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказує, що Міністерство юстиції України, а саме виконавча служба, має право вносити зміни до реєстру боржників та виключати обтяження з реєстрів. Апелянт наголошує, що якщо оскаржуване судове рішення залишиться в силі то ОСОБА_1 назавжди залишиться в реєстрі боржників та обтяження з його майна ніколи не будуть зняті. Апелянт зазначає, що Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час винесення постанови про закриття виконавчого провадження повинен був виконати вимоги ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» зняти обтяження та виключити відомості з реєстру боржників, хоча, як вказує апелянт, цього не було зроблено. Апелянт вважає, що права ОСОБА_1 порушені в наслідок недбалого ставлення до своїх обов`язків співробітників виконавчої служби.

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи, відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз`яснює п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 3.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI).

З огляду на наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги стосуються прав та обов`язків інших осіб, у даному випадку стягувачів, якими є ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», який є правонаступником ПАТ «ВТБ Банк» та ПАТ «Приватбанк», які не є відповідачами у даній справі, та, взагалі, не залучені до участі у даній справі.

Жодних обгрунтованих доводів на спростування зазначеного висновку суду апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність виключення ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції вірно вказано про те, що відповідно до п. 1, 2 розділу ХІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, Єдиний реєстр боржників формується з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Система забезпечує обробку даних про боржника та вносить відомості про нього до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, крім боржників, визначених пунктом 4 цього розділу. В Єдиному реєстрі боржників міститься інформація щодо боржників, відносно яких виконавчі провадження зареєстровані в Системі після впровадження Єдиного реєстру боржників та боржників за виконавчими провадженнями про стягнення періодичних платежів (аліментів) за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

Згідно п. 6, 7 розділу ХІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови:

1) про закінчення виконавчого провадження згідно зі статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження»; про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»; про скасування заходів примусового виконання за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. В день встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів виконавець зобов`язаний винести постанову про скасування заходів примусового виконання. У разі скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників. У разі відновлення виконавчого провадження відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників.

З аналізу вищевикладених приписів Закону України «Про виконавче провадження» та Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 вбачається, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Із встановлених судом обставин та матеріалів справи вбачається, та не заперечувалось сторонами, що зведене виконавче провадження до складу якого входили виконавчі провадження № 50418355 та 50418547, а також виконавче провадження № 55477530 завершені на підставі п.7 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Зі змісту наведених законодавчих положень вбачається, що арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав, а також у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п. 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». В інших випадках повернення виконавчого документа законодавчо мотивованих підстав для безумовного зняття арешту з майна боржника не передбачено.

Відтак, при поверненні виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця були відсутні законодавчо мотивовані підстави для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, Одеським апеляційним судом отримано заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про долучення додаткових доказів. Апелянтом надано до суду довідки від ТОВ «ФК «Кредит Капітал» та АТ КБ «ПриватБанк» про відсутність заборгованості за кредитними договорами. На думку апелянта, надані довідки є беззаперечним доказом наявності правових підстав для виключення записів з державного реєстру та виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 вищенаведеної норми, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції була об`єктивна можливість звернутись до стягувачів та надати суду першої інстанції відповідні довідки. Зокрема, у ОСОБА_1 була така можливість з огляду на те, що його інтереси як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції представляє адвокат, який, в свою чергу, маючи відповідну освіту та фах, повинен був повідомити про неможливість надання відповідних доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З огляду на те, що сторона позивача мала об`єктивну можливість надати відповідні докази в суді першої інстанції, а звертаючись із клопотанням про їх долучення в суді апеляційної інстанції не обґрунтував причину надання вказаних довідок лише після звернення з апеляційною скаргою, апеляційний суд не приймає до уваги надані представником апелянта довідки та відомості, які в них містяться.

Крім того, з наданих довідок ТОВ « Фінансова Компанія Кредит-Капітал» та АТКБ « ПриватБанк» вбачається , що вони були видані вже після оскаржуваного судового рішення.

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до виконавчої служби із заявою про зняття арешту у випадку доведення відсутності заборгованості.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та фактично є такими, які повторюють обставини справи та цитування норм права щодо спірних правовідносин.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про виключення записів з державного реєстру, виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 06.03.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.