Постанова

Іменем України

01 березня 2023 року

м. Київ

справа № 204/7064/19

провадження № 61-19259св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю, від 03 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання спадщини відумерлою.

Позовна заява мотивована тим, що квартира

АДРЕСА_1 , на праві власності належала ОСОБА_4 , яка померла у травні

2017 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 21 серпня 2017 року у справі № 202/4559/17 позов ОСОБА_1 до

ОСОБА_4 задоволено, зокрема визнано дійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4

21 вересня 2017 року, на підставі цього рішення суду, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на спірну квартиру.

09 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у справі № 202/4559/17 частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Дніпровська міська рада, вважаючи, що право власності на спірну квартиру незаконно перейшло спочатку до ОСОБА_1 , а потім до ОСОБА_2 , внаслідок чого, були порушені права територіальної громади на визнання зазначеного майна відумерлою спадщиною, просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , укладений 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- скасувати державну реєстрацію права власності від 09 жовтня 2018 року, номер запису про право власності: 28311113, та скасувати державну реєстрацію права власності від 21 вересня 2017 року, номер запису про право власності: 22501790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- визнати спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у комунальну власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Токар Н. В., від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не був власником квартири та не мав правових підстав для укладення договору купівлі-продажу, тобто розпорядився чужою власністю, а тому оспорюваний договір є нікчемним, як такий, що порушує публічний порядок, і визнання його недійсним у судовому порядку не вимагається. Позовні вимоги про визнання спірного правочину недійсним та скасування реєстрації права власності є неналежним способом захисту порушеного права. Позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передання її у власність територіальної громади м. Дніпра не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня

2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , від 09 жовтня 2018 року, укладений між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності від 09 жовтня 2018 року, номер запису про право власності: 28311113, та від 21 вересня 2017 року, номер запису про право власності: 22501790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Визнано спадщину, яка складається із вказаної квартири відумерлою та передано її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів виходила з того, що ОСОБА_1 не був власником квартири та не мав правових підстав для укладання договору купівлі-продажу, тобто розпорядився чужою власністю, а тому оспорюваний договір є недійсним. Спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 є відумерлою та має бути передана територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В касаційній скарзі на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 03 листопада 2021 року ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

25 листопада 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада

2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині визнання спадщини, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передачі її у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

У лютому 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі

№ 204/2341/17, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц, у справі

№ 645/4220/16-ц, у постанові Верховного Суду України від 02 березня

2016 року у справі № 6-308цс16 (пункт 1 частини другої статті 389

ЦПК України).

Вважає, що суд першої інстанції правильно вказав на неналежний спосіб захисту прав позивача.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, апеляційний суд не взяв до уваги висновки Верховного Суду про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх витрат, є неприйнятною і покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Крім того, позивач об`єднав вимоги, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, а саме в порядку позовного провадження (визнання недійсним спірного правочину та скасування державної реєстрації) та в порядку окремого провадження (визнати спадщину відумерлою та передати її у комунальну власність територіальної громади).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2022 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки відзив подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження, підстав для продовження якого не встановлено. При цьому колегія суддів враховує, що копія касаційної скарги та ухвали про відкриття касаційного провадження вручені міській раді 07 лютого 2022 року, а строк для подання відзиву було встановлено до 21 лютого 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі свідоцтва про право власності від 31 березня 2009 року, виданого Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Південне» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_4 належала квартира

АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно даних картотеки з питань реєстрації осіб, переданої до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту комунальним підприємством «Жилсервіс-2» за адресою спірної квартири зареєстровані особи відсутні.

Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заведена та свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 21 серпня 2017 року в справі № 202/4559/17-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру та зобов`язано органи нотаріату, які здійснюють функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру.

Вказане рішення суду набрало законної сили 31 серпня 2017 року та на його підставі за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на спірну квартиру.

09 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С. та зареєстровано в реєстрі за № 1179.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року в справі № 202/4559/17-ц частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року скасовано, а провадження у справі закрито, оскільки на момент відкриття провадження у справі № 202/4559/17-ц (

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Матеріали справи не містять доказів того, що після смерті ОСОБА_4 наявні спадкоємці за заповітом чи законом, які б прийняли спадщину.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Право власності набувається на підставах, шо не заборонені законом, зокрема, із правочинів та припиняється у разі відчуження власником свого майна (частина перша статті 328 ЦК України, пункт 1 частини першої

статті 346 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У розглядуваній справі апеляційний суд, встановивши, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року в справі

№ 202/4559/17-ц скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року, яким було визнано право власності на квартиру за ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку, що у ОСОБА_1 , не виникло права продажу спірного майна.

Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд не врахував наступного.

Відповідно до приписів статті 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відповідно до статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин, слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону, й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

До таких висновків, які підлягають врахуванню відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року за ціною 299 000 грн, про що зазначено у пункті 3.1 цього договору. Матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_2 щодо набуття спірного майна у власність.

Таким чином, після набуття ОСОБА_2 , який є добросовісним набувачем, у власність спадкового майна, територіальна громада має право лише на грошову компенсацію вартості цього майна, а тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді

м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просив скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру від 21 вересня 2017 року за продавцем ( ОСОБА_1 ) та від 09 жовтня 2018 року за покупцем ( ОСОБА_2 ), визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

від 09 жовтня 2018 року.

Проте зазначені позовні вимоги не є належним способом захисту порушеного права Дніпровської міської ради, оскільки за фактичних обставин цієї справи вони не є ефективними та не призводять до його відновлення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Отже висновки апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення позову Дніпровської міської ради є помилковими.

Суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак при цьому помилково мотивував свій висновок нікчемністю договору купівлі-продажу і посиланням на те, що вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді є похідними від вимог про визнання недійсним оспорюваного договору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки постанова Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада

2021 року скасована, тому підстави для поновлення її дії відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року скасувати.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 08 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович