Номер провадження: 22-ц/813/3009/23
Справа № 523/2646/22
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради», третя особа - Генеральний Директор Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення виконання трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

14.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» (далі - КНП «ООКЛ» ООР»), третя особа: Генеральний Директор КНП «ООКЛ» ООР» ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення виконання трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги були обґрунтовані наступним.

На підставі наказу №157-к від 13.08.2007 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду лікарем-лаборантом відділення клінічної лабораторної діагностики Одеської обласної клінічної лікарні, зараз - КНП «ООКЛ» ООР», що підтверджується копією трудової книжки, копіями наказів про прийняття на роботу, переведення (переміщення) на посаду.

25.01.2022 року представник відповідача вручив позивачці повідомлення №439 від 25.01.2022 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з яким позивачка категорично не погодилася, про що написала пояснювальну записку.

31.01.2022 року представник відповідача вручив позивачці копію наказу №25-кр від 31.01.2022 року про відсторонення позивачки з 31.01.2022 року від роботи лікаря-лаборанта для ліжок інтенсивної терапії (далі - IT) загального профілю клініко-діагностичної лабораторії без збереження заробітної плати (далі - оскаржуваний наказ).

В оскаржуваному наказі зазначено, що його видано відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України» від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за №1306/36928.

Позивачка не погоджується із оскаржуваним наказом, вважала його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне її право на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.04.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково (а.с.122-133).

Визнано протиправним та скасовано наказ №25-кр від 31.01.2022 року про відсторонення ОСОБА_1 - лікаря-лаборанта для ліжок IT загального профілю клініко-діагностичної лабораторії з 31.01.2022 року від роботи без збереження заробітної плати.

Стягнуто з КНП «ООКЛ» ООР» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13 233,60 грн.

Допущено негайне виконання рішення в цій частині рішення.

Стягнуто з КНП «ООКЛ» ООР» судовий збір на користь Держави у розмірі 992,40 грн.

В апеляційній скарзі КНП «ООКЛ» ООР» ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.04.2022 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.139-146).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.04.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (а.с.176-181).

11.07.2022 року від Генерального директора КНП «ООКЛ» ООР» ОСОБА_2 надійшла відповідь на вищевказаний відзив, в якому він просив скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат і розглянути справу у відсутність представника КНП «ООКЛ» ООР» (а.с.188-200).

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином сповіщені про час і місце судового засідання (а.с. 222-226).

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 22.02.2023 року, а датована 06.03.2023 року (в перший робочий день після вихідних днів).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 9 місяців (а.с. 162), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

З цих підстав відмовлено в задоволенні третьої заяви позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи (а.с.210-211, 220, 229).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2022 року представник відповідача вручив позивачці повідомлення №439 від 25.01.2022 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з яким позивачка категорично не погодилася, про що написала пояснювальну записку.

В подальшому, 31.01.2022 року представник відповідача вручив позивачці копію наказу №25-кр від 31.01.2022 про відсторонення позивачки від роботи лікаря-лаборанта для ліжок IT загального профілю клініко-діагностичної лабораторії КНП «ООКЛ» OOP» без збереження заробітної плати з 31.01.2022 року.

Як було вказано вище, в оскаржуваному наказі зазначено, що його видано відповідно до статі 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України (далі - ЗУ) «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я (далі - МОЗ) України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що оскаржуваний наказ порушує вимоги ст.ст. 3, 8, 19, 27, 43, 48, 64, 92 Конституції України, ст. 23 Загальної декларації прав людини, ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст. 1 Європейської соціальної хартії та ст.ст. 2, 5 КЗпП України.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п. 1.1 Статуту КНП «ООКЛ» OOP» є неприбутковим та лікарняним закладом охорони здоров`я - унітарним комунальним некомерційним підприємством, а також об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, інтереси яких представляє Одеська обласна рада в межах повноважень, визначених законодавством України. КНП «ООКЛ» OOP» є закладом охорони здоров`я, тобто юридичною особою комунальної власності, основними завданнями якої є забезпечення медичного обслуговування населення на основі ліцензії № 1079 від 7.05.2020 р. на провадження господарської діяльності з медичної практики виданої Наказом МОЗ № 1079 від 7.05.2020 p., відповідно до ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я».

За змістом п. 8 Наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності.

Проте, Наказом МОЗ від 25.02.2022 р. № 380 «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153» було зупинено дію вищевказаного Наказу до завершення воєнного стану в Україні.

У зв`язку з цим, КНП «ООКЛ» OOP» було видано наказ № 46-кр від 28.02.2022 р., згідно якого позивачці ОСОБА_1 необхідно приступити до роботи. Таким чином, враховуючи, що відповідач поновив виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 з 28.02.2022 р., то суд дійшов правильного висновку про те, що фактично позивач ОСОБА_1 була відсторонена від виконання трудових обов`язків в період з 31.01.2022р. по 28.02.2022р.

Разом з тим, суд дійшов правильного висновку про те, що спірний наказ № 25-кр від 31.01.2022 р., згідно якого ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, є протиправним, виходячи з наступного.

Суд обгрунтовано виходив із того, що Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції України, яка відповідно до ст. 8 є законом прямої дії.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).

Таким чином, без будь-яких застережень та незалежно від будь-яких цілей, причин чи суспільного або особистого інтересу, всі органи і посадові особи держави Україна повинні діяти суворо у відповідності до Конституції та не мають повноважень виходити за межі норм Конституції, навіть якщо вони керуються законом, оскільки закон також не має суперечити Конституції.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України» при здійсненні правосуддя, у разі, якщо діючий закон чи нормативно-правовий акт суперечить Конституції України в усіх необхідних випадках слід безпосередньо застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України).

За змістом ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється і відміняється КМУ.

Тобто, вказана стаття Закону встановлює, що питання про встановлення карантину порушує перед КМУ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України, який ініціює таке лише в тому випадку, коли в Україні вже введено надзвичайний стан, підпункт й) ч. 1 ст. 40 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

У відповідності до правової позиції Конституційного Суду України, яка викладена у рішенні Великої Палати КС України від 28.08.2020р. по справі за № 1-14/2020(230/20), за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови КМУ «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID 19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частини першої, третьої ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев?ятого п. 2 розділ ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначається, що згідно зі ст. 64 Конституції України, права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені 24,25,27, 28,29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції.

Встановлення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина підзаконним актом суперечить ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

За змістом ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що користування правами та свободами, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Суд правильно зазначив, що згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.21р. за № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

Відповідно до ст.12 Закону України № 1645-111від 06.04,2000р.«Про захист населення від інфекційних хвороб», та ст.ст.42,43 Закону України № 2801-ХІІ від 19,11,1992р. «Основи законодавства України про охорону здоров`я», передумовою будь-якого медичного втручання є отримання відповідної на те інформованої згоди пацієнта (по дітям до 15 років - законних представників (батьків).

Оскільки лікарські засоби від коронавірусної хвороби СОVID-19 знаходяться в стадії клінічного випробовування з метою дослідження їх для оцінки на ефективність та безпечність, суд дійшов правильного висновку про те, що в сенсі ст.ст. 3, 28 Конституції України, клінічні випробування на громадянах лікарських засобів без їх вільної згоди з застосуванням будь-яких засобів примусу є протизаконним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначив, що згідно з частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Тобто, оскільки ст. 12 вищевказаного Закону до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу, суд дійшов правильного висновку про те, що щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до наказу МОЗ України «Про затвердження Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках» №3018 від 24.12.2020 року (у редакції наказу МОЗ України від 12.07.2021 року №1423) дані щодо ефективності вакцин проти СОVID-19 уточнюються та корегуються в процесі здійснення клінічних випробувань, що свідчить про відсутність наукового обгрунтування ефективності зазначених вакцин, а також вказано про те, що вакцинація від коронавірусної хвороби в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп без жодних утисків та за вільної згоди.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Як було вказано вище, 27.01.2022 р. позивач надала КНП «ООКЛ» OOP» пояснювальну записку, в якій зазначила, що стан її здоров`я і питання про її вакцинальний статус становить лікарську таємницю і не підлягає розголошенню без її згоди, оскільки за це існує кримінальна відповідальність за ст. 145 КК України (а.с.61-62).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка правомірно відмовилась від надання інформації щодо вакцинування, а відсторонення її від виконання трудових обов`язків порушило її право на працю та отримання заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Суд обгрунтовано врахував, що у ст.2 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що посилання відповідача у наказі як на підставу для відсторонення позивача від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 є порушенням вимог частин 2 та 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III.

Враховуючи, що вимога про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 по суті містить вимогу надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, суд дійшов обгрунтованого висновку про визнання незаконним і скасування наказу № 25-кр від 31.01.2022 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 31.01.2022 року.

При цьому судом обгрунтовано враховано також, що Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Крім того, ст.ст. 32 та 34 Конституції України, а також ст.ст. 285, 286 ЦК України гарантують ці ж права особи на національному рівні.

Стосовно позовних вимог, в частині поновлення ОСОБА_1 у виконанні трудових обов`язків за посадою лікаря-лаборанта для ліжок IT загального профілю клініко-діагностичної лабораторії КНП «ООКЛ» ООР», то суд дійшов також правильного висновку про те, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не звільняв позивача з роботи. Окрім того, позивач на час розгляду справи приступив до виконання посадових обов`язків, а суд обгрунтовано визнав протиправним та скасував наказ про відсторонення від виконання трудових обов`язків, що є підставою для допуску до виконання трудових обов`язків.

Що стосується середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час відсторонення її від роботи, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Середня заробітна плата обчислюються за два місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.4 Постанови КМУ №100 від 8.02.1995 р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Оскільки відповідно до довідки, виданої КНП «ООКЛ» OOP», в листопаді 2021 р. ОСОБА_1 перебувала у відпустці тривалістю 30 календарних днів: з 01.11.2021 р. по 30.11.2021 р. включно, то при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються виплати за цей час.

Таким чином, суму середньої заробітної плати слід обчислювати виходячи з виплат за грудень та жовтень 2021 p., як за два місяці, що передували місяцю, в якому сталась подія, з якою пов`язана відповідна виплата (17527,63 грн. + 9606,76 грн. = 27 134,39 грн.).

При цьому, суд правильно виходив із того, що відповідно до пп.4.1.1., 4.1.2. п.4.1. Розділу 4 «Оплата праці (Формування, регулювання і захист)» Колективного договору КНП «ООКЛ» ООР» на 2021 - 2025 роки роботодавець зобов`язується: Формувати оплату праці на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, Генеральної, Галузевої і територіальної угод, цього Колективного договору, з дотриманням гарантій встановлених чинним законодавством.

Відповідно до абз.2 п. 1.4. Наказу Міністерства праці та соціальної політики України, МОЗ України № 308/519 від 05.10.2005 р. «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення» оплата праці працівників здійснюється за фактично відпрацьований час, виходячи з посадового окладу (тарифної ставки), або в залежності від виконання норм виробітку і відрядних розцінок з урахуванням підвищень, доплат та надбавок, передбачених діючим законодавством. Заробітна плата працівника граничними розмірами не обмежується.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що розмір середньої заробітної плати, яка має бути виплачена позивачці за час її відсторонення від роботи, має бути обчислена не за календарні дні місяця, а за фактично відпрацьовані робочі години шляхом ділення заробітної плати нарахованої за два попередні місяці на число відпрацьованих робочих годин.

Оскільки за грудень 2021 р. позивач фактично відпрацювала 151,2 години, а за жовтень 2021 р. 144 години (сумарно 151,2 + 144 = 295,2 год.), то її заробітні плата за 1 робочу годину в середньому склала 91,9 грн. (27 134,39 грн. : 295,2 год.).

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 була відсторонена від виконання своїх трудових обов`язків з 31.01.2022 р. по 27.02.2022 р. включно, то сумарна кількість годин, які мала б відпрацювати позивач, становить 144 години (з 31.01.2022 р. по 27.02.2022 p.).

Отже, сума, яка підлягає виплаті розраховується наступним чином: 91,9 грн./год. помножити на 144 робочі год. = 13 233,60 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня «Одеської обласної ради» залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.03.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра