Справа № 199/3455/22
(2/199/213/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2023

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро у порядку загального позовного провадження (заочний розгляд справи) цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 10 вересня 2008 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №DNFMGA, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 58393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.09.2018 р.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення зазначених умов договору третя особа зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором третя особа станом на 09.05.2022 р. має заборгованість 425 239,52 доларів США, яка складається: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9907,71 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 321820,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачі 10.09.2008 р. уклали договір іпотеки №DNFMGA, згідно умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно: будинок загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачам на праві власності на підставі рішення суду. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 346 535,50 грн.

Позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №DNFMGA від 10.09.2008 р. в розмірі 425239,52 доларів США, що за курсом 29,25 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.05.2022 р. складає 12438255,96 грн. ( 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9907,71 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 321820,50 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором) звернути стягнення на будинок загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позивач просив за умови неявки в судове засідання відповідачів про розгляд справи за відсутності представника банку та ухвалення судом заочного рішення.

Відповідачі та третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, в судове засідання не з`явилися, про день час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали.

На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, 10 вересня 2008 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №DNFMGA, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 58 393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.09.2018 р. (а.с. 10-15).

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати (п. 3.1, 8.1 договору).

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, кредит надається на споживчі цілі.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої за підрахунком позивача станом на 09.05.2022 р. складає 425239,52 доларів США, у тому числі: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40655,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9907,71 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 321820,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 6-8).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2022 р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 44);

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2022 р. задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано від територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб (Центру надання адміністративних послуг у місті), компетенція якого поширюється на адресу будинку, довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2022 р. задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано з Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (Відділу адресно довідкової роботи управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) інформацію про склад зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , а також інформацію про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовідносини між учасниками справи виникли із договірного зобов`язання (кредитного договору) та наслідків порушення для позичальника грошового зобов`язання.

Суд, дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення пор задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Суд не погоджується зі визначеним позивачем розміром заборгованості по відсоткам за користування кредитом, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з умовами кредитного договору, кредитні кошти надаються на строк з 10.09.2008 р. по 10.09.2018 р. (п. 8.1 кредитного договору).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із вищевикладеного слідує, що банк не вправі нараховувати проценти за користування кредитом після закінчення строку кредитування, а саме після 10.09.2018 р. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період 10.09.2008 р. по 10.09.2018 р. (період кредитування) за розрахунком позивача, станом на 09.05.2022 р. складає 37205,49 доларів США та саме в межах цієї суми підлягають задоволенню вимоги позивача.

Також суд вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 9907,71 дол. США.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 10 вересня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла на час укладання кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (нормативний акт, що діяв на час укладання кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому позивач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 16 листопада 2016р. та Верховний Суд у Постанові від 22.01.2020 р. у справі №5798/14.

Таким чином, нарахування позивачем заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 9907,71 дол. США. не ґрунтується на нормах законодавства, таким чином, вимоги позивача в цієї частині задоволенню не підлягають.

Також суд не погоджується з сумою нарахованою позивачем пені, виходячи із наступного.

10 червня 2017 р. набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», відповідно до ч. ст. 21 якого, у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень, дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

Водночас відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи, що норми Конституції мають найвищу юридичну силу, то до правовідносин щодо нарахування пені необхідно застосувати положення ст. 21Закон України «Про споживче кредитування», як нормативного акту, що пом`якшує відповідальність позичальника в порівнянні з нормативними актами, що діли на час укладання кредитного договору, у взаємозв`язку з положеннями ст. 58 Конституції України.

Отже, сукупна сума пені за невиконання позичальником обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, що складає 26427,94 дол. США (половина від суми кредиту - 52 855,88 доларів США.) Зазначена сума пені відповідає нарахуванню за період з лютого 2009 р. по січень 2013 р., що знаходиться в межах строку кредитування.

Таким чином, сума пені, що підлягає сплаті на користь позивача складає 26427,94 дол. США та саме в цієї сумі підлягають задоволенню вимоги позивача.

Враховуючи викладене загальна сума заборгованості за кредитним договором на 09.05.2022 р. складає 119489,31 дол. США, у тому числі: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37205,49 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 26427,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом та пені суду сторонами не надано.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачі 10.09.2008 р. уклали договір іпотеки №DNFMGA, згідно умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м з господарчими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 338118 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Майно належить відповідачам на праві власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2005 р. (справа №2-2307) та на підставі додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 231.03.2007 р. справа №2-209/05. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 346535,50 грн. (а.с. 16-18).

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Таким чином, вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню частково, а саме в межах суми заборгованості в розмірі 119 489,31 дол. США, у тому числі: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37205,49 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 26427,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Водночас згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року, затвердженим № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. (тобто до 20 травня 2023р.)

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

У Постанові від 22 червня 2022 року по справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21) Верховний Суд дійшов до висновку, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду підлягає зупиненню на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про виселення з будинку, що є предметом іпотеки, відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку, виходячи з наступного.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини другої статті 40 Закону « Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, та який підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Враховуючи, що позивачем не надано доказів надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення (з вказанням адресу такого приміщення для зазначення у рішенні суду), що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про виселення громадян, то позовні вимоги про виселення відповідачів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивач заявив одну вимогу немайнового характеру виселення відповідачів, а також вимогу майнового характеру про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 р. № 1928-IX встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, з 1 січня 2022р. у розмірі 2 481 грн.

Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, сплачується судовий збір у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 481 грн.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 6 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Позивачем заявлена вимога майнового характеру звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 425239,52 дол. США, сплата судового збору здійснювалася 11.05.2022р., курс долара США, встановлений на 11.05.2022р., складає 29,26 грн. Отже сума судового збору за вимогу майнового характеру складає: 186637,63 грн. = 425239,52 дол. США * 1.5%*29,26 грн.

Загальна сума судового збору, який підлягає сплаті за заявленим позовом складає: 189118,63 грн.=186637,63 грн. (вимога майнового характеру) + 2 481 грн. (вимога немайнового характеру).

Позивач платіжним дорученням №1 від 11.05.2022 р. сплатив 20 000,00 грн.(а.с. 26), платіжним дорученням №2 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн.(а.с. 27), платіжним дорученням №3 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн. (а.с. 28), платіжним дорученням №4 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн. (а.с. 29), платіжним дорученням №6 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн. (а.с. 30), платіжним дорученням №11 від 11.05.2022 р. - 2 481,00 грн. (а.с. 31), платіжним дорученням №5 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн.(а.с. 32), платіжним дорученням №8 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн. (а.с. 33), платіжним дорученням №6 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн. (а.с. 34), платіжним дорученням №6 від 11.05.2022 р. - 20000,00 грн. (а.с. 35), платіжним дорученням №10 від 11.05.2022 р. 6573,84 грн. (а.с. 36), а всього 189054,84 грн.

Таким чином, недоплата складає 63,79 грн. = (189118,63 грн. -189054,84 грн.), що залишилося поза увагою суду під час вирішення питання про відкриття провадження по справі. Таким чином, недоплачена сума судового збору підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Судом відмовлено в задоволенні вимоги немайнового характеру, а тому сплачений судовий збір в сумі 2 481 грн. залишається за рахунок позивача.

Також суд задовольнив частково позовні вимоги майнового характеру визначивши загальну заборгованість за кредитним договором у сумі 119489,31 дол. США, замість заявленої позивачем суми у розмірі 425239,52 дол. США, а тому, враховуючи принцип пропорційності розподілу судових витрат, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 52443,86 грн. =119489,31 дол. США*186637,63 грн./ 425239,52 дол. США., тобто по 26221,86 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст. ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 8 ст. 259, ст. 265, ст. 273, ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_1 ) перед Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ) в сумі 119489,31 дол. США, з яких: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37205,49 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 26427,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки:

- житловий будинок загальною площею 124,50 кв.м, житловою площею 96,90 кв.м з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2005 р. у справі №2-2307 та на підставі додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 231.03.2007 р. у справі №2-209/05

шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ) в дохід держави судовий збір в розмірі 63 (шістдесят три) грн. 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ) судовий збір в сумі 26221 (двадцять шість тисяч двісті двадцять одна) грн. 86 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ) судовий збір в сумі 26221 (двадцять шість тисяч двісті двадцять одна) грн. 86 коп.

Зупинити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Дата складення повного судового рішення 28.03.2023 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї