головуючий у суді І інстанції Войтенко Ю.В.
провадження № 22-ц/824/2101/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи: ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , у якому просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 30 серпня 1968 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів ОСОБА_7 з сім`єю з трьох чоловік видано ордер № 1467 на жиле приміщення на право зайняття квартири АДРЕСА_2 .

Ордер видався на проживання ОСОБА_7 , його дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_3 .

У зв`язку зі смертю батька позивача ОСОБА_7 , Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією 27 листопада 2008 року, було видано розпорядження № 1746 про внесення зміни у договір найму квартири, та укладеного його з ОСОБА_5 .

Позивач вказує, що на теперішній час в квартирі зареєстровано місце проживання п`яти осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Фактично у квартирі проживають ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_4 та дружина позивача ОСОБА_8 .

Також зазначає, що відповідачі у справі у спірній квартирі не проживають. Позивачі спільно своїми силами утримують квартиру, проводять поточний ремонт, здійснюють квартирну плату, оплати за спожиту електроенергію, газ, телефон, телевізійні послуги та інше. Відповідачі у справі жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири не несуть.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Визнано ОСОБА_6 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення мотивоване тим, що докази про те, що відповідачам чинилися перешкоди у доступі до спірної квартири, суду не надано. Встановлені судом обставини підтверджують твердження позивачів про факт відсутності відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, відповідачі 13 лютого 2022 року при звернені до поліції випадково дізналися про ухвалене рішення, яке судом не направлялося поштою, а ними не отримувалася ні позовна заява а ні копія оскаржуваного судового рішення.

А також, апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачі є користувачами спірної квартири. Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 листопада 2008 року за № 1746 внесено зміни до договору найму спірної квартири в зв`язку зі смертю батька відповідачів та укладено договір найму з їх матір`ю - ОСОБА_5

ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_8 вчиняють сварки та бійки, постійно погрожують фізичною розправою, вчиняють скандали та психологічне насильство, чим унеможливлюють проживання відповідачів у спірній квартирі, вчиняють домашнє насильство.

ОСОБА_6 неодноразово зверталася до поліції з вимогами захисту від свавілля ОСОБА_3 та його дружини, що підтверджується копіями заяв та відповідей з поліції.

Мати заявниці - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на теперішній час потребує стороннього догляду, оскільки вона хворіє на синдром деменції (синдром стійкого порушення когнітивних функцій внаслідок органічного ураження мозку) і знаходиться під наглядом лікаря за місцем проживання.

На теперішній час Святошинським районним судом міста Києва відкрито провадження за заявою ОСОБА_6 , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання особи недієздатною та призначення опікуна (справа № 759/26962/21).

На теперішній час лікування ОСОБА_5 не дали позитивних результатів, вона зареєстрована за адресою свого мешкання та хворіє на хворобу з діагнозом синдрому деменції.

Позивачі не надали суду відомостей про хворобу ОСОБА_5 , завідомо ввели суд в оману.

Через хворобу ОСОБА_5 не може розуміти значення своїх дій, керувати ними і потребує опіки.

Відповідні довідки про стан здоров`я ОСОБА_5 додано до апеляційної скарги.

Також судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачами не було надано актів про не проживання відповідачів у спірній квартирі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представником відповідача ОСОБА_6 - адвокатом Ващенко О.А. було надано копію Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 травня 2022 року, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_9 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 2 Постанови пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.?

Згідно з абзацу 4 частини 2 Постанови пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Однак, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає з огляду на таке.

Звертаючись з позовом, позивачі зазначили адресу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за місцем їх реєстрації. В матеріалах справи містяться конверти направлені на адресу відповідачів, які повернулися з відміткою відділу поштового зв`язку «про повернення за закінченням терміну зберігання» (а.с. 32-34, 55,56). Отже, відповідачі не отримували копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі та не були повідомлені щодо здійснення судового розгляду щодо них у цій справі.

Задовольняючи позов про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції уваги на це не звернув.

Одним з основних аспектів обґрунтованості рішення суду згідно з практики Європейського суду є необхідність продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Така позиція наведена у рішенні у «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України», з них випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, під час ухвалення якого, колегія апеляційного суду вирішуватиме такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 30 серпня 1968 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів ОСОБА_7 з сім`єю з трьох чоловік видано ордер № 1467 на жиле приміщення на право зайняття квартири АДРЕСА_2 .

Ордер видався на проживання ОСОБА_7 , його дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_3 .

У зв`язку зі смертю батька позивача ОСОБА_7 , Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією 27 листопада 2008 року, було видано розпорядження № 1746 про внесення зміни у договір найму квартири, та укладеного його з ОСОБА_5 .

На теперішній час в квартирі зареєстровано місце проживання п`яти осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись з заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивачі не вказали дату, місяць, рік, коли відповідачі залишили спірну квартиру, та з якого починається відлік часу відсутності відповідачів у спірній квартирі, тому колегія апеляційного суду позбавлена можливості визначити строк не проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні.

Звертаючись з позовом 05 листопада 2019 року, позивачі які є такими ж наймачами спірної квартири, як і відповідачі, вказували, що відповідачі у справі у спірній квартирі не проживають. Фактично у квартирі проживають ОСОБА_3 , його донька ОСОБА_4 та дружина позивача ОСОБА_8 . Позивачі спільно своїми силами утримують квартиру, проводять поточний ремонт, здійснюють квартирну плату, оплати за спожиту електроенергію, газ, телефон, телевізійні послуги та інше. Відповідачі у справі жодних витрат, пов`язаних з утриманням квартири не несуть.

Звертаючись до суду позивачі у позовній заяві вказали, що факт не проживання відповідачів у спірній квартирі досить тривалий час достовірно буде підтверджено доказами, які будуть додатково надані до суду. Зокрема, факт не проживання відповідачів у квартирі буде підтверджений показами свідків, які будуть за заявою позивачів викликані у судове засідання (а.с. 38).

А також, у позовній заяві зазначили, що всі докази є необхідними для розгляду цієї справи і не подані разом із позовом, будуть подані до суду на підготовчому судовому засіданні або до його проведення (а.с. 39)

До позовної заяви позивачами додано копії ордеру № 1467 на жиле приміщення від 30 серпня 1968 року, заяви від ОСОБА_5 , розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 1746 від 27 листопада 2008 року, довідки №195 від 07 квітня 2011 року кількість про зареєстрованих у квартирі, а також паспортів та довідки про РНОКПП позивачів та дружини позивача ОСОБА_3 , копію свідоцтва про укладання шлюбу, документи на підтвердження повноважень представника позивача ОСОБА_3 (а.с. 40-54).

Представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Бондар А.В. до суду подана заява про долучення доказів, де він просить на підтвердження викладених у позовній заяві вимог та обставин, долучити до матеріалів справи та надати належну оцінку під час дослідження доказів протоколи опитування адвокатом особи за її згодою від 20 лютого 2020 року.

До заяви додані протоколи опитування адвокатом особи за її згодою від 20 лютого 2020 року - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 59-62).

Оцінивши подані докази, колегія апеляційного суду вважає, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, обставини вказані у позовній заяві з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-4 статті 93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання.

У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

Отже, ЦПК України передбачено письмове опитування як свідків саме учасників справи. І саме заяви учасників справи, опитаних у якості свідків, у порядку встановленому вищевказаною статтею, - є належними та допустимим доказами у справі, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Порядок виклику та допиту свідків, які не є учасниками справи, визначений статтями 91, 230 ЦПК України.

Відповідно до статті 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами заява про виклик свідків до суду не подавалася. Свідки у судовому засіданні не допитувалися.

З огляду на встановлене, колегія апеляційного суду вважає, що відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для прийняття у якості доказів протоколів опитування адвокатом особи за її згодою від 20 лютого 2020 року - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки ці докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Так, згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки (більше шести місяців) у жилому приміщенні без поважних причин.

Таким чином, у контексті обставин цієї справи, колегія апеляційного суду встановила, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачі не проживають без поважних причин у спірній квартирі.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідачі посилалися на те, що ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_8 вчиняють сварки та бійки, постійно погрожують фізичною розправою, вчиняють скандали та психологічне насильство, з метою вижити відповідачів з спірної квартири, чим унеможливлюють проживання відповідачів у спірній квартирі, вчиняють домашнє насильство.

Оскільки, в позовній заяві не вказано період з якого відповідачі залишити спірну квартиру, колегія апеляційного суду позбавлена можливості досліджувати обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підсумовуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід задовольнити, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 06 березня 2023 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська