Справа № 183/2139/21
№ 2/183/491/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Краснянської Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 , -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , в якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення до квартири.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_3 являється власником означеної вище квартири.

Позивач та її неповнолітній син зареєстровані у зазначеному вище житловому приміщенні, іншого житла не мають.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки та син відповідачки - ОСОБА_6 .

Після його смерті між позивачкою та відповідачкою виникла сварка, під час якої ОСОБА_3 вигнала позивача з сином з дому, не пускає до житлового приміщення, змінила замки від вхідних дверей, внаслідок чого позивач разом з неповнолітнім сином змушені винаймати житло, тимчасово перебувати у знайомих тощо.

Позивач наполягає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 405 ЦК України, вимоги ст. 156 ЖК України, звернулася до суду з означеним позовом.

В свою чергу, у серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначивши третьою особою - службу у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, у якому просить визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 09.04.2002 року, являється власником квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приходяться позивачеві за зустрічним позовом - невісткою та онукою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 - син позивача за зустрічним позовом. Його смерть сталася при трагічних обставинах в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час ОСОБА_3 проживала разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_7 . Остання також померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 зазначає, що у будинку по АДРЕСА_2 подальше проживання стало не можливим, тому вона повернулася до своєї квартири АДРЕСА_1 , де на той час проживала її невістка та онук.

Між тим, 01.07.2014 року ОСОБА_1 повідомила свою свекруху, що бажає в подальшому проживати окремо від неї, тому зібрала всі свої особисті речі, меблі, побутову техніку тощо, та покинула квартиру.

Після того, як ОСОБА_1 виїхала з квартири, остання перестала спілкуватися з позивачем за зустрічним позовом, не дивлячись на те, що ОСОБА_3 пропонувала своїй невістці вести спільне господарство, разом проживати.

ОСОБА_3 зазначає, що потребувала сторонньої допомоги, тому попросила свою дочку повернутися з м.Дніпра проживати до неї додому.

Наразі у квартирі проживає її власник, дочка власника - ОСОБА_8 , її співмешканець - ОСОБА_9 , їх син ОСОБА_10 , 2003 року народження, зареєстрованими є позивачі за основним позовом, однак останні у квартирі не проживають.

Посилаючись на загальні вимоги цивільного законодавства щодо захисту права власності, визначені у ст.ст. 317, 319, 383, 321, 386, 391 ЦК України, ОСОБА_3 просить визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житлом, яке належить їй на праві особистої власності.

У відзиві на зустрічний позов відповідач звертає увагу на те, що повага до права людини на житло закріплене у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_2 , будучи неповнолітнім, самостійно не може обрати свого місця проживання, тому сам по собі факт не проживання малолітньої дитини у квартирі ОСОБА_3 не може бути беззаперечною підставою для позбавлення прав дитини на користування житлом, тому у відзиві ОСОБА_1 просить відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її зустрічного позову (а.с. 72-75).

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала, надала пояснення по суті пред`явлених вимог, наполягав на тому, що вона не має іншого житла, ОСОБА_3 не допускає її до житла, не надає їй ключі від помешкання, різним способом чинить перешкоди у вселенні до квартири. Так, позивач детально надала пояснення про те, що дійсно вона разом зі своїм чоловіком та сином були зареєстровані та проживали у квартирі, що належить ОСОБА_3 на праві особистої власності. Однак, квартира АДРЕСА_1 має чотири кімнати, разом з чоловіком протягом подружнього життя вони облаштовували своє помешкання для себе та для сім`ї, де були створені всі умови, перш за все для дитини. Після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , одразу в квартиру вселилася її свекруха - ОСОБА_3 , яка до цього часу, хоча і була власником квартири, однак проживала фактично в с.Знаменівка. Через деякий час у квартиру, вселилася дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_11 зі своїм співмешканцем та дитиною. Спільне проживання такої кількості людей в одній квартирі стало не можливим, у них виник конфлікт на побутовому підґрунті, внаслідок якого вона була змушена залишити житло. Протягом певного часу вона проживала у гуртожитку, винаймала житло, тощо, однак бажає проживати за місцем своєї реєстрації, тому просить зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у цьому. Позивач наполягає на тому, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у вселенні до житла.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 зустрічний позов підтримала, звернула увагу на те, що ОСОБА_1 після того, як у липні 2014 року добровільно вивезла свої речі з квартири, мала у своєму розпорядженні ключі від цього помешкання. ОСОБА_3 протягом тривалого часу просила ОСОБА_1 повернутися до свого житла, просила не розривати стосунки з онуком, дати можливість приймати участь у його вихованні. Між тим, ОСОБА_1 хотіла бути лише єдиною господинею у квартирі, що належить на праві власності ОСОБА_3 , тому обрала для себе інший спосіб життя, залишивши добровільно житло, у якому вона певний час дійсно була єдиною господинею. Оскільки ОСОБА_3 потребувала сторонньої допомоги у квартиру АДРЕСА_1 , зі згоди власника, була вселена її дочка зі своєю сім`єю. Між дочкою та невісткою дійсно не склалися стосунки, однак ніхто ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною не виганяв, вона самостійно, за допомогою свого батька, зібрала всі речі, меблі, побутову техніку та виїхала з квартири. У певний проміжок часу ОСОБА_3 отримувала субсидію, задля оформлення допомоги, ОСОБА_1 надавала їй довідку про те, що фактично проживає у іншому житлі.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району в судове засідання не з`явився, до суду надано висновок органу опіки та піклування Піщанської сільської ради, у якому визначено недоцільність визнання неповнолітньої дитини особою, яка втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 90-91).

В судовому засідання свідки відповідача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали суду показання про те, що 01.07.2014 року ОСОБА_1 добровільно зібрала свої речі, а також всю побутову техніку та меблі, вивезла їх у невідомому напрямку, приблизно через місяць забрала інші речі. ОСОБА_3 благала не робити цього, просила залишитися проживати всім разом. Між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 дійсно виникали непорозуміння, однак ніяких сварок не було. Ці непорозуміння виникали через те, що ОСОБА_13 не бажала підтримувати порядок у квартирі та допомагати матері по господарству. При цьому свідки надали показання про те, що жодного разу ОСОБА_1 не намагалася повернутися до житла, навпаки не хотіла з ними з усіма спілкуватися, не давала можливості спілкуватися ОСОБА_14 зі своєю бабусею.

Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с.14).

Ухвалою суду від 06 липня 2021 року о участі у розгляді справи, в якості третьої особи, залучено службу у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району (а.с. 24).

Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 об`єднаний із зустрічним позовом ОСОБА_3 (а.с. 53,56).

Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 89).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позовів, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_3 , у відповідності до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 09.04.2002 року, виданого Знаменівською сільською радою, являється власником квартири за АДРЕСА_1 (а.с. 62).

Зазначена квартира передана ОСОБА_3 у власність в рахунок майнового паю, про що свідчить відповідний наказ ТОВ «Агрофірми «Рассвет» від 13.11.2001 року (а.с. 38).

Квартира за АДРЕСА_1 , складається з чотирьох кімнат загальною площею 84,9 кв.м., про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов (а.с. 40).

В квартирі зареєстрованими значаться: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , фактично проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про що свідчить довідка, видана Знаменівським старостинським округом Піщанської сільської ради Новомосковського району (а.с. 39).

Судом встановлено, не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , з липня 2014 року.

Позивач наполягає на тому, що була примусово виселена із житла за місцем своєї реєстрації, відповідач ці обставини спростовує.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами закону, а саме.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який є власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд.

Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою негаторного позову слугують факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей по користуванню та розпорядженню своїм майном.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_3 являється власником житлової квартири, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їм на праві власності майно. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються членами сім`ї власника квартири, нарівні із власником житла мають право користування ним.

Між тим, суду не надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 примусово у липні 2014 року були виселені із займаного ними житла, як і не надано доказів того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачам за основним позовом у вселенні у квартиру.

Оцінюючи подані позивачем ОСОБА_1 докази, що свідчать про перешкоди, які створює ОСОБА_3 для вселення у житло, варто звернути увагу на наступне.

Право користування жилим приміщенням позивачем врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР.

Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки.

Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Між тим, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх доводів та заперечень.

Суду не подано належних та допустимих доказів про те, що відповідач позбавила позивачів права користування житловим приміщення, яке перебуває у особистій власності ОСОБА_3 .

Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачу зі сторони відповідачки ОСОБА_3 у здійсненні законного права на користування житловим приміщенням, перешкод у доступі до квартири суду не подано.

Поданий позивачем акт без дати та місця його складення (а.с. 11), складений особами, анкетні дані яких в повній мірі встановити не можливо, як і не можливо визначити їх місце проживання.

Означений акт, сам по собі не може бути розцінений судом належним та допустимим доказом фактів перешкод, що створює власник квартири для користування житлом членам своєї сім`ї.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суду не надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачам у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд звертає увагу на наступне.

Так, суду надано належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_2 дійсно без поважних причин не проживають у квартирі, що належить позивачеві ОСОБА_3 на праві особистої власності.

Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу захисту права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, крім загальних норм, визначених вище, дійсно врегульовані ст. 405 ЦК України.

Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст. 405 ЦК України).

Дійсно, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України).

Як зазначено вище, судом не знайдено поважних причин, через які ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у квартирі, що належить ОСОБА_3 , починаючи з липня 2014 року, навпаки суду доведено, що позивачі за основним позовом добровільно виселилися з квартири, особистих речей у квартирі не залишили.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннямист.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Між тим, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, відповідно до якої місце проживання неповнолітньої дитини реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах, разом зі своїми батьками.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Як зазначав суд вище, повноважний орган опіки та піклування вважає не доцільним позбавлення права користування житлом ОСОБА_2 , а тому у суду відсутні правові підстави для визнання неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Встановлені в судовому засіданні обставини унеможливлюють задоволення зустрічного позову, з підстав, наведених вище.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивачів.

Керуючись ст.ст. ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265 ЦПК, суд,-

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позову до ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Сорока.