Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1174/20
Провадження № 2/494/34/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2023 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Римаря І.А

за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.

позивач - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 494/1174/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання прав власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

12.11.2020 року до Березівського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання право власності на спадкове майно.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12.11.2020 року визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Дєткова О.Я.

Відповідно до розпорядження №418 від 14.12.2021 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ вбачається, що вказана справа підлягає повторному розподілу між суддями у зв`язку з відставкою судді Дєткова О.Я.

На підставі викладеного 14.12.2021 року канцелярією суду проведено повторний автоматизований розподіл даної судової справи та визначено суддю Березівського районного суду Одеської області Римар І.А.

Ухвалою судді Березівського районного суду Одеської області Римар І.А від 11.01.2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено до підготовчого судового засідання розгляду (а.с.153 т.І).

Під час розгляду справи у підготовчому судовому засіданні позивачем заявлено заяву про зміну предмету позову (а.с.214-217 т.І).

Ухвалою суду від 29.11.2022 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання прав власності на спадкове майно (а.с.251 т.І).

Ухвалою суду від 20.12.2022 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду (а.с.19 т.ІІ).

Суд також вважає зазначити, що відповідно до наказу №1-од про організацією Березівського районного суду Одеської області на час дії карантину ( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої

респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 30.04.2023 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку.

Також указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 20.05.2023 року.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, з урахуванням відключення електроенергії та за клопотаннями сторін, судові засідання неодноразово відкладались.

З позовних вимог вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 . Спадкоємцями на вказане майно є її діти - ОСОБА_1 (позивач по справі) та ОСОБА_4 (відповідач по справі). ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала за вищевказаним будинком. На час відкриття спадщини, позивач постійно проживав разом із спадкодавцем, вели спільне господарство. ОСОБА_1 доглядав за свою матір`ю. Проте, як зазначає позивач, йому стало відомо, що його рідний брат ОСОБА_4 незважаючи на наявність ще одного спадкоємця, отримав свідоцтво про право на спадщину 25.06.2019 року на увесь будинок. Таким чином позивач вважає, що наведеним порушені його права та інтереси як спадкоємця, оскільки він має право на частину цього майна. На підставі цього звернувся до суду з даним позовом та просить задовольнити його позовні вимоги.

В судовому засіданні 16.03.2023 року позивач разом зі своїм представником підтримали подані позовні вимоги посилаючись на обставини, викладені в позові та заяві про зміну предмета позову, наполягали на задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав, що позивачем не доведено факту проживання разом з покійною матір`ю. Позивач вже неодноразово звертався до Березівського суду щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини, однак йому було відмовлено. Також просить застосувати позовну давність, оскільки звернувся до суду фактично через 5 років після звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та через 7 років після смерті спадкодавця. Зазначив, що спадщина прийнята відповідачем згідно вимог законодавства. Також подав відзив до вказаного позову (а.с. 12-15 т.ІІ).

Під час розгляду справи 08.02.2023 року допитані свідки за клопотанням сторін.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що він проживає в АДРЕСА_1 , тобто за 150 метрів від будинку в якому проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та на той час разом зі своєю покійною матір`ю. Дружні стосунки були з родиною. З 1980 року спілкувався з батьками позивача та відповідача по справі. Все життя ОСОБА_1 допомагав своїй матері, піклувався по неї, купував продукти харчування, оскільки вона проживала лише на свою пенсію та на пенсію свого сина ОСОБА_7 , який є інвалідом дитинства. Вказав, що неодноразово був у будинку та бачив речі позивача. Також, вказав, що ОСОБА_8 та мати вели спільне господарство та бізнес, оскільки позивач займався продажем піску, а мати ОСОБА_9 вела розрахунок за нього. На дворі постійно стояла машина КАМАЗ, якою ОСОБА_8 привозив пісок. Фактично бачив ОСОБА_8 через день на подвір`ї будинку. Вказав, що неодноразово був у будинку та бачив речі та одяг позивача. На час її смерті поховав її за власні кошти.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 надала пояснення, що позивач являється її зятем. За все своє життя він піклувався про свою матір, допомогав вести спільне господарство, займались продажем будівельних матеріалів (щебень та пісок). У 2015 році приблизно з весни позивач змушений був жити з свахою ОСОБА_5 , оскільки вона захворіла. До їхнього будинку приходила постійно та навідувала хвору сваху, у будинку бачила речі та одяг ОСОБА_8 . Позивач постійно купував ліки хворій матері, а брат ОСОБА_7 хворий з дитинства. На час смерті матері, позивач поховав її за власні кошти. До цього часу доглядає за будинком.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що сторони по справі є її онуками. Зазначила, що позивач рано одружився, батько купив йому 4-х кімнатну квартиру та дав усне розпорядження, що дана квартира залишиться старшому сину ОСОБА_1 , а будинок по АДРЕСА_1 залишиться меншому сину ОСОБА_4 . Коли помер батько, то їх мати почала проживати в даному будинку з іншим чоловіком ОСОБА_14 , з ними також проживав її син ОСОБА_4 , який є інвалідом дитинства. ОСОБА_5 часто хворіла, але стороннього догляду не потребувала. Позивач приїздив до своєї матері один раз на тиждень за коштами, так як у них був спільний бізнес. Господарство померла ОСОБА_5 не вела, а жила на свою пенсію. Коли вона померла то її син ОСОБА_4 почав проживати в пансіонаті в смт В-Михайлівка Одеської області, де проживає до цього часу. У вищезазначений будинок він не бажає повертатися, оскільки боїться свого брата - позивача по справі, так як він вчиняє відносно нього умисні дії фізичного характеру. Вказала, що вони писали заяви до поліції та вказала, що будинок не продають.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що померла ОСОБА_5 є її сестрою, а сторони по справі племінники. З 1988 року проживає та зареєстрована у місті Одеса. Також зазначила, що позивач з 16 років не проживав зі своєю матір`ю, з нею проживав лише її менший син ОСОБА_4 , тому що він є інвалідом дитинства. Позивач у будинку появлявся лише з необхідністю продажу піску. До спірного будинку приїжджала приблизно раз на місяць на електричці або машині. Сестра хворіла, однак самостійно могла ходити. Під час перебування у будинку не бачила позивача та його одягу, але знала зі слів сестри, що він їй допомагає та не живе з ними. Під час оформлення спадщини була присутня разом з ОСОБА_7 у нотаріуса. Також вказала, що бачила як ОСОБА_7 підписує заяву та зазначає, що інших спадкоємців не має. Щодо викладених фотографій про продаж будинку на сайті ОЛХ, то виклав це її син, але на будинок накладений арешт.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо встановлення факту спільного проживання позивача та матері ОСОБА_5 , то суд вважає зазначити наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 01.12.2015 року померла ОСОБА_5 (а.с.15 Т.І).

Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2000 року. (а.с.13 Т.І)

Відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) передбачено: Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, позивач не відмовився від спадщини, а навпаки подав заяву про її прийняття (а.с.55-92 т.І), однак останньому роз`яснено нотаріусом, що він пропустив строк прийняття спадщини (а.с.68 зворотній бік) та постановою Апеляційного суду Одеської області- відмовлено у задоволенні надання строку про прийняття спадщини позивачу.

Разом з цим, судом встановлено, що згідно заяви ОСОБА_4 від 10.03.20216 року останній подав заяву про прийняття спадщини, проте вказав, «… інших спадкоємців не має…» (а.с.56 зв. бік-57).

Спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 прийняв її син - відповідач по справі ОСОБА_4 (а.с.24, 91 зворотній бік Т.І).

Суд враховує, що у пункті 76 рішення Європейського суду з прав людини по справі Яременка проти України (Заява № 32092/02) встановлено: «…Якість доказів також слід взяти до уваги, у тому числі, чи не викликають обставини, за яких вони були отримані, сумнівів щодо їх надійності та акуратності. Хоча проблеми із справедливістю не завжди виникають, якщо отримані докази не підтверджуються іншими матеріалами, слід відзначити, що якщо докази є дуже сильними і немає ризику їх ненадійності, необхідність у підтверджуючих доказах є, відповідно, меншою».

Водночас, факт проживання позивача разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 - підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов мешканців Березівської міської ради ОТГ від 15.04.2019 року (а.с.16 т.І), довідкою №3638 від 16.10.2018 року щодо понесених витрат на поховання матері (а.с.18 т.І) та допитаними під час судового засідання свідками.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Посилання відповідача, що вказаний акт від 15.04.2019 року не може свідчити про спільне проживання, суд не приймає до уваги, оскільки всупереч цьому акту - інших доказів відповідачем не надано та вказаний акт є діючим.

Окрім цього, суд враховуючи вимоги ст. 89 ЦПК України, наявні в справі докази та співставляючи з наданими поясненнями свідків, за своїм внутрішнім переконанням доходить висновку, що позивач проживав з матір`ю на момент її смерті у будинку по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представником відповідача було заявлено про застосування наслідків пропущення позивачем позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з цим,ОСОБА_1 звертався до Березівського районного суду у порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення щодо спільного проживання разом з матір`ю та постановою суду від 23.11.2020 року задоволено вимогу позивача (а.с.131-133 т.І). Однак, 19.10.2021 року Одеським апеляційним судом скасовано рішення першої інстанції та заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, оскільки існує спір про право.

Тому, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач намагався встановити даний факт у порядку окремого провадження, однак після залишення заяви без розгляду звернувся у порядку загального позовного провадження.

Щодо визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину, посвідчене 25.06.2019 року державним нотаріусом Березівської держаної нотаріальної контори Одеської області, то враховуючи вимогу про задоволення факту постійного проживання позивача з покійною матір`ю та наданих доказів, вважає за необхідне задовольнити і цю вимогу, з наступних підстав.

Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст.1301 Цивільного кодексу України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК.

У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7).

Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.

Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Відповідно дост. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно дост. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1ст. 1267 Цивільного кодексу України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з ч. 2, 3ст. 1296 Цивільного кодексу України, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Згідно п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`зково вимагаються відповідні документи.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги та судом встановлений факт проживання разом зі спадкодавцем, а тому суд доходить до висновку, про наявність підстав передбачених ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про спадщину, яке посвідчене 25.06.2019 року державним нотаріусом Березівської державної нотаріальної контори Одеської області та видане на ім`я ОСОБА_4 , - недійсним.

Щодо вимоги позивача про визнання за ним право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , а саме на частину житлового будинку, то суд вважає за необхідне відмовити у її задоволенні з наступних підстав.

Справи про спадкування, як це роз`яснюється в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язків інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи те, що судом встановлено факт проживання позивача з спадкодавцем та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, а тому позивачем не втрачено можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщин, після визначення усього кола спадкоємців та з відпвідною часткою спадкового майна кожному.

Таким чином, вимоги позивача про визнання права власності на частку спадкового майна, яке залишилось після смерті спадкодавця є передчасними, тому задоволенню не підлягають.

Окрім цього, суд не вбачає підстав для скасування ухвали від 04.12.2020 року раніше обраного запобіжного заходу у виді арешту на спірний будинок до набрання рішенням законної сили, з урахуванням наданих пояснень під час допиту свідка ОСОБА_15 та наданих позивачем доказів продажу спірного будинку на сайті ОЛХ.

Рішення повинно відповідати вимогам Цивільно-процесуального кодексу України бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 200, 206, ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.1216, 1218, 1296,1297, 1301 Цивільного Кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту сумісного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання право власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, посвідчене 25.06.2019 року державним нотаріусом Березівської держаної нотаріальної контори Одеської області, видане ОСОБА_4 на спадщину від померлої ОСОБА_5 , яка складається з житлового будинку під АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

До набрання рішенням законної сили,- ухвалу суду від 04.12.2020 року по справі №494/1174/20 про заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку під АДРЕСА_1 та накладення на нього арешту - залишити в силі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ).

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 22.03.2023 року.

Суддя І.А. Римар