Номер провадження: 22-ц/813/1394/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громік Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про звернення стягнення в рахунок погашення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, відповідно до якого, просила визначити частки у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за ОСОБА_1 та 1/2 частині за ОСОБА_3 ; визначити частки у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_2 , по 1/2 частині за ОСОБА_1 та 1/2 частині за ОСОБА_3 . Визначити ідеальні частки у спільній сумісній власності в квартирі АДРЕСА_3 по 1/2 частині за ОСОБА_1 та 1/2 частині за ОСОБА_3 ; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з ідеальною часткою 1/2 на автомобіль «Toyota Avensis», держномер НОМЕР_1 ; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з ідеальною часткою 1/2 на автомобіль «Nissan Micra»; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з ідеальною часткою 1/2 на мікроавтобус Opel Vivaro, держномер НОМЕР_2 ; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з ідеальною часткою 1/2 на мікроавтобус Renault Kangoo, держномер НОМЕР_3 ; витребувати у ОСОБА_3 правовстановлюючі документи на всі спірні квартири та автомобілі (т.1, а.с.1-3).

16 січня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу. Просила суд стягнути з відповідачів в рівних частках суму боргу у розмірі 1 285 546, 50 грн (т.1, а.с.74-78).

04 квітня 2018 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси цивільні справи об`єднано в одне провадження.

08 червня 2018 року ОСОБА_1 подала до Київського районного суду м. Одеси зустрічний позов про визнання недійним договору позики, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1, а.с.148-152).

24 лютого 2020 року ОСОБА_4 подала заяву про зміну предмету позову та просила суд в якості погашення суми боргу у розмірі 45 000,00 (сорок п`ять тисяч) доларів США звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 66,8 м.кв., житловою площею 37,6 м.кв. - на користь ОСОБА_4 (т.3, а.с.150-154).

25 травня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя суд вирішив задовольнити частково, а саме: визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_5 та автомобіль «Nissan micra» червоного кольору, рік випуску 2006, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 . А також визнати право власності по частині на квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 . Визнати право власності по 1/2 частині на автомобіль «Nissan micra» червоного кольору, рік випуску 2006, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 . В задоволенні позову іншій частині суд вирішив відмовити. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суд вирішив задовольнити. В якості погашення суми боргу у розмірі 45000 доларів США, що на день подачі позову згідно курсу НБУ за 100 доларів США становить 2856,77 гривень України 1 285 546,50 грн за договором позики від 12.01.2014 звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 66,8 м.кв., житловою площею 37,6 м.кв. - на користь ОСОБА_4 . Також суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по 4405 грн з кожного. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним суд вирішив відмовити (т.4, а.с.25-31).

25 червня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 направила засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року. Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що суд прийшов до невірних висновків. Зокрема щодо відмови у визнанні права власності ОСОБА_1 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 апелянт зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу вказаної квартири сторонами виступали ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з іншого боку, сторонами було досягнуто всіх істотних умов договору, проте одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, але, на думку апелянта, судом може бути визнано такий договір дійсним, так як відбулось часткове його виконання, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені. Щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення компенсації за 1/2 частину автомобілів, апелянт зазначає, що вказані автомобілі були придбані за час шлюбу, у вересні 2017 року ОСОБА_3 було продано автомобілі, у листопаді було розірвано шлюб між сторонами, крім того, апелянт наголошує на тому, що відповідачем не заперечувався факт придбання автомобілів у шлюбі. Апелянт вважає, що судом не вирішено спір по суті, так як розділено між подружжям спірне майно без врахування позицій сторін та оформлення правовстановлюючих документів на майно. На думку апелянта є невірним висновок суду стосовно задоволення вимог про стягнення боргу та звернення суми за рахунок спільного майна, так як ОСОБА_4 не доведено наявність правовідносин, стороною яких є ОСОБА_1 , а також не доведено, що ОСОБА_3 витратив кошти на потреби сім`ї, зокрема на набуття у власність нерухомого майна. З урахуванням викладеного, апелянт просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 скасувати, постановити нове рішення, яким визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_4 , розділити спільне подружнє майно, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частин автомобілів, визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в позові ОСОБА_4 відмовити та стягнути з ОСОБА_7 судовий збір за: позовну заяву та заяви про забезпечення позову 5504,80 грн, подачу зустрічного позову 704,80 грн, подачу апеляційної скарги 7200 грн.

18.10.2021 представник ОСОБА_3 адвокат Мельник Н.Ю. подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві сторона зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував обставини справи, в ході розгляду справи встановлено, що все спірне майно придбано подружжям під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Сторона звертає увагу на те, що будинок АДРЕСА_4 , право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_1 , не є предметом спору в даній справі. Всі транспортні засоби були продані за спільним з ОСОБА_1 рішенням та грошові кошти були використані на спільні потреби сім`ї та дітей. Сторона посилається на те, що ОСОБА_1 не був доведений факт, що відчуження майна було здійснено не в інтересах сім`ї. Правочини про відчуження майна за принципом презумпції їх правомірності є дійсними, тому відсутні підстави для визнання за позивачем чи відповідачем права власності на вказане майно або його частину. Правочини про відлучення майна за принципом презумпції їх правомірності є дійсними, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем чи відповідачем права власності на вказане майно або на його частину. Твердження апелянта про те, що розписка є сфальшованою, а договір позики фіктивним не підтверджені належними доказами, є голослівними та спрямовані на уникнення відповідальності щодо повернення боргу. Тому сторона просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції (т. 4, а.с. 83-90).

15.09.2022 представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Кузнєцова Л.В. подала клопотання про призначення судово-технічної експертизи, яке було залишене без задоволення ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2023 (т. 4, а.с. 104-106).

07.11.2022 представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Кузнєцова Л.В. подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову, яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.11.2022 була задоволена частково та апеляційний суд вирішив накласти заборону на відчуження на квартиру АДРЕСА_1 (т. 4, а.с. 116-118, 131-134).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Учасники провадження повідомлені про розгляд справи апеляційним судом, в судове засідання не з`явились, про дату, час, місце та порядок судового засідання повідомлялись належним чином. Клопотань про розгляд справи за відсутності, про участь в справі в режимі відеоконференції, відкладення розгляду справи не подавали.

Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- з боку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 має місце порушення договірних зобов`язань та положень Цивільного кодексу України, які регулюють зобов`язальні правовідносини, згідно з якими зобов`язання повинне виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідачі за вторинним позовом про стягнення боргу відмовляються виконувати грошове зобов`язання згідно договору позики від 12.01.2014. Для виконання зобов`язання за договором позики від 12.01.2014, який був укладений в інтересах сім`ї, можливо звернути стягнення на об`єкт нерухомого майна, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме на будинок, який розташований по АДРЕСА_4 45 224 доларів США, що еквівалентно 1 118 756,00 гривень, вартість якого є співмірною суми боргу за договором позики від 12.01.2014;

- квартира АДРЕСА_1 , згідно витягу про реєстрацію нерухомого майна вже поділена між позивачем та відповідачем у рівних долях, а саме, 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, та 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності. Тому квартира АДРЕСА_1 не підлягає розподілу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

- будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , також не підлягає розподілу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що за рахунок звернення стягнення на зазначений будинок, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будуть виконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_4 згідно договору позики від 12.01.2014;

- квартира АДРЕСА_5 ; автомобіль марки «Nissan micra» червоного кольору, рік випуску 2006, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18);

- стороною не доведено, що при відчуженні автомобілів ОСОБА_3 діяв у супереч інтересів подружжя, шлюб між якими на час відчуження розірваний не був;

- суду не надано належних та допустимих доказів, що саме на грошові кошти від продажу іншого нерухомого майна було придбано будинок АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, частково задовольняє апеляційну скаргу з огляду на таке вважає за потрібне зазначити наступне.

Предмет судового розгляду

В рамках даної справи розглядаються три позови. Позовні вимоги ОСОБА_1 , в яких відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 19.12.2019, вона просила суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_4 , а також просила визнати спільною сумісною власністю подружжя:

- квартиру АДРЕСА_5

- квартиру АДРЕСА_1

- автомобіль NISSAN MICRA, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_5

- автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., державний номер НОМЕР_1

- автомобіль OPEL VIVARO, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_2

- автомобіль RENAULT KANGOO, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 . Виділити відповідачу ОСОБА_3 у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Виділити відповідачу ОСОБА_3 у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля NISSAN MICRA, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_5 .

Виділити ОСОБА_3 у власність 1/2 частину автомобіля NISSAN MICRA, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_5 .

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., державний номер НОМЕР_1 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину автомобіля TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., державний номер НОМЕР_1 в розмірі 76 543 грн.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля OPEL VIVARO, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину автомобіля OPEL VIVARO, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_2 в розмірі 83 238 грн.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля RENAULT KANGOO, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_3 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину автомобіля RENAULT KANGOO, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_3 в розмірі 62 261 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 4800 грн та 704,8 грн (т. 3, а.с. 32-37).

Позовні вимоги ОСОБА_4 , представник якої адвокат Руденко В.Г., ознайомившись з висновком експерта ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. С.С. Скибинського» Скибінської Т.М. про проведення судової оціночної експертизи, подав у порядку ст.49 ЦПК України, до суду 24.02.2020 заяву про зміну предмету позову та просив суд:

- в якості погашення суми боргу у розмірі 45 000,00 (сорок п`ять тисяч) доларів США, що на день подачі позову згідно курсу НБУ становить 1 285 546,50 грн за договором позики від 12.01.2014 звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 66,8 м.кв., житловою площею 37,6 м.кв. - на користь ОСОБА_4

- стягнути пропорційно сплачений судовий збір у розмірі 8 810,00 грн в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

А також позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики (т. 3, а.с. 132-136).

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 23.10.1992 запис в книзі реєстрації актів громадянського стану № 1123, що підтверджується свідоцтвом про одруження Республіки Молдова серії НОМЕР_6 (т. 1, а.с. 7).

Перебуваючи в шлюбі сторони придбали рухоме та нерухоме майно.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.1998, укладеного на Одеській товарній біржі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 8-11; т. 2, а.с. 205-206).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 транспортний засіб NISSAN MICRA номер шасі НОМЕР_4 належить ОСОБА_1 . Дата реєстрації 01.06.2010 (т. 3, а.с. 72).

В матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 03.06.2014 відповідно до якого ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_5 (т. 2, а.с. 216-217).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.03.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали у власність в рівних частках кожний 7/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_6 . Довомолодіння з надвірними спорудами, 7/100 часток якого відчужується, розташоване на земельній ділянці розміром 1264 кв.м. за фактичним користуванням і в цілому складається з кам`яного житлового будинку, житловою площею 72,6 кв.м., загальною площею 93,2 кв.м., позначеного в плані літерою «А», кам`яного житлового будинку житловою площею 57,1 кв.м., загальною площею 100,5 кв.м., позначеного в плані літерою «О», кам`яного житлового будинку житловою площею 84,6 кв.м., загальною площею 224 кв.м., позначеного в плані літерою «Р» і таких господарсько-побутових будівель та споруд «И» - сарай, «М» - сарай, «С» - вбиральня, «І, ІІ, ІV» - мостіння, № «1-10,12» - огорожа (т. 3, а.с. 66-69).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.02.2018 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 264,7 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (дата державної реєстрації 29.09.2017) (т. 1, а.с. 120-121).

Також, згідно з іншою довідкою від 08.02.2018 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 66,8 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (дата державної реєстрації 29.09.2017) (т. 1, а.с. 122-123).

Відповідно до договору дарування від 13.04.2018 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_8 квартиру за адресою: АДРЕСА_7 . Відповідно до п. 6 Договір вчинений за згодою дружини дарувальника ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 144-145).

Відповідно до відповіді регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України за ОСОБА_3 зареєстрований транспортний засіб TOYOTA AVENSIS номер шасі НОМЕР_8 , дата реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_1 . За ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб NISSAN MICRA номер шасі НОМЕР_4 , дата реєстрації 01.06.2010. Відповідно до наданої інформації у період з 01.01.2014 по 28.03.2018 інформація щодо реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів за ОСОБА_3 відсутня (т. 2, а.с. 105-107).

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 30.01.2020 № 31/15-28аз 26.06.2009 за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., об`єм двигуна 1998 см.куб., який 06.09.2017 в ТСЦ № 5142 було перереєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу. Також, за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2008 р.в., об`єм двигуна 1870 см.куб., який 06.09.2017 в ТСЦ № 5142 було перереєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу. Відомості щодо реєстрації за ОСОБА_3 автомобіля OPEL VIVARO, 2006 р.в. відсутні (т. 3, а.с. 158-159).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2017 (справа № 520/11689/17) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний. В вказаному рішенні суду зазначено, що позивач ОСОБА_3 в своєму позові вказав, що сім`я між сторонами розпалась, сторони не проживають спільно більше року, а ОСОБА_1 фактично утворила іншу сім`ю (т. 1, а.с. 62). Вказане рішення було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2018 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 114).

Відповідно до висновку експерта № 108/2019 від 04.11.2019, виготовлений на підставі ухвали суду в справі № 520/11527/17, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 35 648 доларів США, що еквівалентно 881 864 грн. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 складає 26 411 доларів США, що еквівалентно 653 358 грн. Ринкова вартість житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 складає 45 224 доларів США, що еквівалентно 1 118 756 грн (т. 2, а.с. 230-249).

Нормативно-правова база та оцінка апеляційного суду

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як було вище зазначено сторони, перебуваючи в шлюбі придбали № 95 в будинку АДРЕСА_8 відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.1998, а також квартиру АДРЕСА_5 відповідно до договору купівлі-продажу від 03.06.2014.

Вказане майно було придбане сторонами за спільні кошти під час перебування в шлюбі. В процесі розгляду справи сторони щодо існування вказаних обставин не заперечували. Докази на підтвердження існування інших обставин в матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не подавали. Оскільки сторони визнають факт придбання вказаного майна спільними зусиллями та за спільні кошти під час їх перебування в шлюбу, позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаний договір зареєстрований 25.06.2000 Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідними відмітками в договорі купівлі-продажу та технічному паспорті квартири.

Відповідно до вимог ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Як зазначено в п. 1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, яка була чинною на час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, - державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна.

Щодо будинку АДРЕСА_4 .

Як було вище зазначено, відповідно до договору купівлі-продажу від 24.03.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали у власність в рівних частках кожний 7/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_6 .

Тобто, відповідно до вказаного договору сторони набули право спільної часткової власності на майно, а саме по 1/2 частці кожен.

В матеріалах справи міститься висновок ТОВ «Південьжитлобуд» вих. № 05-13 від 31.08.2017 щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна за адресою АДРЕСА_4 . Відповідно до вказаного висновку у фактичному користуванні ОСОБА_3 знаходиться житловий будинок загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м. У фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок загальною площею 264,7 кв.м., житловою площею 50 кв.м. Склад новоутворених об`єктів житловий будинок АДРЕСА_4 загальною площею 66,8 кв.м., житловою площею 37,6 кв.м. А також житловий будинок АДРЕСА_4 загальною площею 264,7 кв.м., житловою площею 50 кв.м. (т. 2, а.с. 208).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.02.2018 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 264,7 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (дата державної реєстрації 29.09.2017) (т. 1, а.с. 120-121).

Також, згідно з іншою довідкою від 08.02.2018 житловий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 66,8 кв.м. належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (дата державної реєстрації 29.09.2017) (т. 1, а.с. 122-123).

З наведеного вбачається, що право власності на спірний житловий будинок було набуто під час їх перебування в шлюбі.

В своїх пояснення ОСОБА_10 посилається на те, що вказаний будинок був придбаний за її особисті кошти, які були отримані нею після продажу спадкового майна та просить визнати право приватної власності на вказаний будинок.

Відповідно до заповіту, складеного в м. Кишинів, Республіка Молдова, ОСОБА_11 заповіла все своє майно, яке буде їй належати на дату смерті, в тому числі й квартиру АДРЕСА_9 в рівних частках ОСОБА_12 та ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 114). Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть Республіки Молдова (т. 3, а.с. 116, 117-118).

В матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 12.10.2015, укладений та посвідчений в м. Кишинів, Республіка Молдова, відповідно до якого ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_10 (т. 3, а.с. 40-43).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 був придбаний саме за грошові кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна (положення в договорі, окремий договір між нею та її чоловіком, розписки, виписки з банківського рахунку тощо). Більш того, в договорі купівлі-продажу, предметом якого був спірний житловий будинок, зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали будинок в рівних частках кожний. Отже, на вказане майно розповсюджується режим спільної власності. Враховуючи наведене, позовні вимоги про визнання права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_4 не підлягають задоволенню. Окремо, апеляційний суд роз`яснює позивачу право на звернення до суду з окремим позовом про поділ житлового будинку як об`єкту спільної власності подружжя в порядку та на підставі положень діючого законодавства.

Щодо автомобілів

ОСОБА_1 зазначає, що в період перебування в шлюбі нею та ОСОБА_3 були придбані транспортні засоби:

- автомобіль NISSAN MICRA, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_5

- автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., державний номер НОМЕР_1

- автомобіль OPEL VIVARO, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_2

- автомобіль RENAULT KANGOO, 2008 р.в., державний номер НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 транспортний засіб NISSAN MICRA номер шасі НОМЕР_4 належить ОСОБА_1 . Дата реєстрації 01.06.2010 (т. 3, а.с. 72).

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 30.01.2020 № 31/15-28аз 26.06.2009 за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., об`єм двигуна 1998 см.куб., який 06.09.2017 в ТСЦ № 5142 було перереєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу. Також, за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб RENAULT KANGOO, 2008 р.в., об`єм двигуна 1870 см.куб., який 06.09.2017 в ТСЦ № 5142 було перереєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору комісії та договору купівлі-продажу. Відомості щодо реєстрації за ОСОБА_3 автомобіля OPEL VIVARO, 2006 р.в. відсутні (т. 3, а.с. 158-159).

Разом з тим, будь-які докази на підтвердження реєстрації автомобіля OPEL VIVARO, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_15 або за ОСОБА_3 відсутні та не подавалися сторонами в процесі розгляду справи. Так само в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження належності вказаного автомобіля на праві власності сторонам. Тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Як роз`яснив КЦС ВС в своїй постанові від 30.01.2019 в справі № 158/2229/16 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Як було вище зазначено, автомобілі TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в. та RENAULT KANGOO, 2008 р.в. були зареєстровані за ОСОБА_3 , однак 06.09.2017 були перереєстровані за іншою особою ОСОБА_9

ОСОБА_1 зазначає, що не давала згоди на відчуження вказаних автомобілів та заперечує те, що грошові кошти від відчуження вказаних автомобілів були використані в інтересах сім`ї. В процесі розгляду справи ОСОБА_3 на надав жодних доказів на підтвердження того, що правочини з відчуження були вчинені за згодою другого з подружжя або грошові кошти, отримані за продаж спільного сумісного майна були витрачені в інтересах сім`ї. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч. 1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до звіту про оцінку майна № AS27-180727-016 від 27.07.2018 ринкова вартість автомобілю марки NISSAN MICRA номер шасі НОМЕР_4 складає 137 319,28 грн (т. 2, а.с. 1-15).

В матеріалах справи міститься довідка за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш ймовірної ринкової вартості колісних транспортних засобів від 17.12.2019, складеної Товарною біржою «Профі-Т» середня ринкова вартість автомобіля TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в., об`єм двигуна 1998 см. куб. з урахуванням коефіцієнту торгу -5% складає 6 517 доларів США, що еквівалентно 153 086 грн.

Середня ринкова вартість автомобіля RENAULT KANGOO, 2008 р.в., з урахуванням коефіцієнту торгу -5% складає 5 301 доларів США, що еквівалентно 124 522 грн. В довідці зазначено, що визначена вартість не враховує фактичного середньорічного пробігу автомобіля, фізичного зносу вузлів та агрегатів, комплектації та укомплектованості КТЗ (т. 3, а.с. 59-64).

В процесі розгляду справи сторона відповідача не надавала альтернативної оцінки автомобілів, будь-яких інших доказів на спростування оцінки вартості спірних автомобілів, які містяться в матеріалах справи, відповідач також не надавав.

За ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

ОСОБА_1 в своєму позові просить суд виділити по 1/2 частці автомобіля NISSAN MICRA їй та відповідачу. Також позивачка просить стягнути з відповідача компенсацію за продаж автомобілів TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в. та RENAULT KANGOO, 2008 р.в. в розмірі по 1/2 від вартості за кожний.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи вище наведене, керуючись чинними положеннями процесуального законодавства, з метою встановлення балансу та ефективного захисту прав та інтересів сторін, в контексті встановлених обставин справи, в тому числі обставин фактичного володіння автомобілями та відчуження декількох з них, зважаючи на те, що фактично автомобіль NISSAN MICRA зареєстрований та знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 та їй належить компенсація за продаж автомобілю RENAULT KANGOO, 2008 р.в., апеляційний суд вважає за можливе застосувати в цій справі взаєморозрахунок та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності ОСОБА_1 на автомобіль NISSAN MICRA номер шасі НОМЕР_4 .

Оскільки автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в. був відчужений відповідачем без відома ОСОБА_1 та доказів того, що отримані кошти були витрачені в інтересах сім`ї, з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивачки компенсація за продаж спільного автомобіля TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в. в сумі 63 745,7 грн (76 543 грн (половина вартості авто) 12 797,28 грн (залишок взаєморозрахунку авто NISSAN MICRA та авто RENAULT KANGOO (137 319,28 грн 124 522 грн = 12 797,28 грн).

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 .

В матеріалах справи наявна розписка від 12.01.2014, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 в борг грошову суму в розмірі 45 000 доларів США для придбання ним однокімнатної квартири в м. Одеси для його проживання та проживання його сім`ї. Повернення грошових коштів ОСОБА_3 гарантував набутою за ці грошові кошти квартирою (т. 1, а.с. 69,79).

ОСОБА_4 просила суд в якості погашення суми боргу у розмірі 45 000,00 (сорок п`ять тисяч) доларів США звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 66,8 м.кв., житловою площею 37,6 м.кв. - на користь ОСОБА_4 . Вказані вимоги були задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. За ч. 1 ст. 18 цього Закону іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За обставинами даної справи договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нотаріально не посвідчувався. Предметом договору за його умовами є грошові кошти. Договір іпотеки нерухомого майна з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між сторонами не укладався також. Відтак, підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на нерухоме майно відсутні. Однак, суд першої інстанції не правильно встановив обставини, які мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права та дійшов помилкових висновків по суті заявлених позовних вимог. Апеляційний суд зауважує, що за відсутності іпотечного договору звернення стягнення на майно боржника можливе в рамках виконавчого провадження в порядку, встановленому законом.

Щодо визнання договору позики недійсним

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За обставинами даної справи в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували згоду ОСОБА_1 на укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Так само сторонами не подавались докази на підтвердження того, що грошові кошти, отримані за вказаним договором були використані в інтересах сім`ї (в тому числі на придбання спільного майна).

Як роз`яснив КЦС ВС в постанові від 05.11.2020 в справі № 619/761/18 приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аналогічно до обставин даної справи договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не може бути визнаний недійсним на підставі положень ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Апеляційний суд зауважує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що сам по собі факт укладення спірних правочинів між близькими родичами не є беззаперечним доказом його фіктивності та відсутності наміру створення правових наслідків. Факт того, що договір був вчинений з метою уникнення розподілу майна не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки договір позики був укладений 12.01.2014, а спір про поділ майна подружжя виник в вересні 2017 року. Докази підроблення розписки (складення розписки після того як виник спір про розподіл майна подружжя) в матеріалах справи відсутні. З огляду на вказане, підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору позики відсутні. Оскільки суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимоги в частині визнання недійсним договору позики, не врахував всі обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, апеляційний суд скасовує оскаржуване рішення в цій частині та ухвалює нове рішення з вище наведених мотивів.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підстав ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За ч. 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт просив стягнути з відповідача судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення доказів в сумі 5504,8 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 7200 грн.

Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду за на що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам. А саме, в грошовому еквіваленті враховуючи дані щодо вартості оцінки майна, які містяться в матеріалах справи, з огляду на те, що позовні вимоги в частині транспортного засобу Opel Vivaro та будинку АДРЕСА_4 не підлягають задоволенню, з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 за подання позову та заяв про забезпечення доказів в сумі 3313,8 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 4334,4 грн

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль NISSAN MICRA, 2006 р.в., державний номер НОМЕР_5 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 ) компенсацію за відчужений автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2004 р.в. в сумі 63 745,72 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про звернення стягнення в рахунок погашення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 , паспорт серії НОМЕР_11 , виданий Іллічівським РВ ОМУ МВС України в Одеській області 19.01.2000, адреса реєстрації АДРЕСА_11 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 , паспорт серії НОМЕР_12 виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області, 01.11.2001 року, адреса реєстрації АДРЕСА_11 ) судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 3313,8 грн за подання позовної заяви та заяв про забезпечення доказів та в сумі 4334,4 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький