ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.

секретар Боштенко В.Ю.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Бикової О.Ю., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Старостіна Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Биковою Ольгою Юріївною,

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 16 вересня 2021 року, постановлене суддею Харченко А.М.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

04.12.2020 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на свою користь із відповідача суми боргу в розмірі 284 962,00 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 702,65 грн., а всього 285 664,65 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 15.09.2020 між ним та відповідачем укладено договір про намір, відповідно до умов якого сторони взяли на себе зобов`язання укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, бази відпочинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ціною в еквіваленті 101 000,00 доларів США. Укладення договору повинно відбутися до 17.00 год. 30.10.2020 в приміщенні приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Милиця М.Л., однак в обумовлений час продавець до нотаріуса не з`явився та надалі став уникати виконання умов договору та від спілкування з цього приводу.

Для виконання зобов`язань він, позивач, передав відповідачу завдаток у розмірі еквівалентом 5 000,00 доларів США. Пунктом п.5.3. Договору про намір визначено, що при невиконанні зобов`язань, взятих на себе продавцем, він повертає покупцю суму, передану йому на підставі п.3.2 договору, тобто завдаток у розмірі еквівалентом 5 000,00 доларів США та ще одну суму в розмірі 100% завдатку. Отже, основна сума боргу становить 10 000,00 доларів США, що по курсу НБУ (28,4962 грн. за 1 дол. США), станом на 01.12.2020 складає 284 962,00 грн. Боржник прострочив виконання зобов`язання на 30 днів. Розрахунок відсотків проведено наступним чином: 284962,00*3%/365*30=702,65 грн.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16.09.2021 позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 142 481,00 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 375,57 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Відповідач через свого представника адвоката Бикову О.Ю. подав до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в позовних вимогах в повному обсязі.

Зазначає, що відповідно до п.1.1 договору предметом договору є база відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 , та цей об`єкт нерухомості згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно зареєстровано за ТОВ «Системи і технології». Крім того, пунктом 4.3 договору встановлено, що сторони домовилися про купівлю-продаж корпоративних прав юридичної особи, а не об`єкта нерухомості як окремого об`єкта цивільних прав. Таким чином, предметом договору сторони визначили перехід корпоративних прав у юридичній особі. Однак районний суд помилково не врахував ці обставини.

Крім того, суду першої інстанції було повідомлено про недобросовісність сторони позивача, оскільки згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стосовно позивача діяли та діють на цей час зареєстровані обтяження, а саме, на нерухоме майно накладено арешт згідно з постановою державного виконавця Зміївського РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області, що є об`єктивною підставою неможливості вчинити угоду, про намір якого укладений договір від 15.09.2020.

Звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц, від 25.03.2020 у справі №756/13881/17-ц, відповідно до яких Верховний Суд вказав, що у випадку, якщо визначені ст.213 ЦК України правила тлумачення не дозволяють визначити зміст умови договору, застосовується тлумачення на основі принципу contra proferentem. Його суть: сторона, яка включила умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з її неясністю. При цьому не має значення, вона сама розробила таку умову, або скористалася стандартним. Крім того, це правило застосовуються і щодо умов, які включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін».

Доводить помилковість кваліфікації районним судом вказаної в договорі суми 5 000,00 доларів США авансом, оскільки обидві сторони спірних правовідносин визначили її як завдаток. Вважає, що такий висновок суду першої інстанції порушує принцип свободи договору, передбачений ст.627 ЦК України та постанова ВСУ від 13.08.2013 у справі №6-176цс12 не може бути застосована до даних правовідносин.

Цитуючи положення ст.571 ЦК України, вважає, що вказана норма підлягала застосуванню, оскільки порушення зобов`язання сталося з вини боржника.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.12.2021 відкрито апеляційне провадження та ухвалою цього ж суду від 14.12.2021 справа призначена до розгляду.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04.11.2022 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача адвокат Бикова О.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Представник позивача адвокат Старостін Я.І. заперечив такі доводи, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, апеляційний суд встановив такі обставини.

Матеріалами справи підтверджується, що 15.09.2020 між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір про намір, відповідно до умов якого сторони взяли на себе зобов`язання укласти договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості: база відпочинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.7/

Пунктом 1.2 договору передбачено, що об`єкт нерухомості належить продавцю і буде продаватися на підставі наступних документів: Статут фірми ТОВ «Системи і технології», договір оренди №9 від 16.04.2007, (витяг) реєстрація права власності від 15.09.2017, тех.паспорта (3шт.) на будівлю.

Продавець зобов`язався в строк до 30.10.2020 за свій рахунок оформити повністю весь комплект документів, необхідний для укладення договору на відчуження об`єкту нерухомості (правовстановлюючі документи, витяг про внесення в ЄДР, техпаспорт, виписки з поземельної книги, кадастровий номер, акт на земельну ділянку і ін. необхідні документи), погасити заборгованості за всіма видами комунальних платежів і податках, звільнити відчужуваний об`єкт та укласти договір до 17.00 год. 30.10.2020. При цьому сторони визначили вартість об`єкту нерухомості, що продається, в сумі, еквівалентній 101 000,00 доларів США (пункти 2.1-2.4 договору).

Покупець зобов`язався укласти договір купівлі-продажу, який повинен бути підписаний до 17.00 год. 30.10.2020, при цьому сторони договору визначили вартість об`єкта нерухомості в сумі, еквівалентній 101 000,00 дол. США. Для виконання зобов`язань, взятих на себе продавцем, за цим договором покупець в момент укладення даного договору передає продавцю грошову суму, яка є завдатком (ст.570 ЦК України) в розмірі, еквівалентному 5 000,00 дол. США. При укладенні договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості вказана сума зараховується в рахунок суми, що сплачується покупцем продавцю за відчужуваний об`єкт нерухомості. Цей договір про наміри сторони не вважають попереднім договором (пункти 3.1.- 4 договору).

Відповідно до п.4.2 договору місцем оформлення договору купівлі-продажу є приміщення нотаріуса ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Пунктом 4.3 договору визначено особливі умови: сторони домовилися, що купівля-продаж зазначеного майна об`єкта нерухомості буде здійснюватися шляхом зміни засновників ТОВ «Системи і технології».

У пункті 5 договору сторони визначили обсяг відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором, в тому числі, відповідно до п.5.3 договору, у випадку невиконання зобов`язань, взятих на себе продавцем, він повертає покупцю передану йому на підставі п.3.2 цього договору і додатково ще одну суму в розмірі, вказаному в пункті 3.2 цього договору (ст.571 ЦК України).

У визначений сторонами час 30.10.2020 для підписання договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_1 не з`явився та договір укладений не був.

У суді першої інстанції допитаний ОСОБА_1 в якості свідка посилався на те, що саме ОСОБА_2 не виходив на зв`язок. При укладенні договору про наміри в присутності ріелтера та нотаріуса мова йшла про передачу корпоративних прав та відповідно бази відпочинку.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив, що разом з ОСОБА_1 є співзасновником ТОВ «Системи і технології», якому належить база відпочинку. Через ріелтера вони знайшли покупця та ОСОБА_1 повинен був домовитися про угоду.

Свідок ОСОБА_5 підтвердила в суді, що як ріелтер агентства нерухомості разом з ОСОБА_2 оглядали об`єкт, вона працювала за його дорученням та зверталася до нотаріуса Милиця М.Л., яка перевіряла відсутність заборон щодо майна. За договором купівлі-продажу мав відбутися продаж корпоративних прав, однак вказаний нотаріус не мала права укладати таких угод, хоча для укладення договору були готові всі документи. Однак ОСОБА_2 просив відкласти на декілька днів та потім договір укладений не був.

Частково задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 142 481,00 грн. боргу, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки договір купівлі-продажу бази відпочинку, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана ОСОБА_2 відповідачу сума в розмірі 5 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 142 481,00 грн., є авансом, яка підлягає поверненню позивачу, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі №6-176цс12. В іншій частині суд відмовив за необґрунтованістю.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із матеріалів справи убачається, що предметом спору є грошові кошти, сплачені позивачем на користь відповідача, як співзасновника ТОВ «Системи і технології», якому належить спірний об`єкт нерухомості, та за умовами договору про наміри відчуження нерухомого майна повинно здійснитися шляхом зміни засновників вказаного товариства.

Про те, що об`єкт нерухомості, щодо купівлі-продажу якого сторонами був укладений договір про наміри від 15.09.2020 та сплачена спірна сума, належить ТОВ «Системи і технології» у суді першої інстанції підтвердили як сторони, так і допитані свідки, у тому числі свідок ОСОБА_6 , який є співзасновником цього товариства. Ці ж обставини підтвердили представники сторін в апеляційній інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Корпоративний спір це спір, що виникає щодо матеріальних правовідносин між юридично рівними учасниками корпоративних відносин стосовно набуття, здійснення та припинення їхніх корпоративних прав й інтересів.

Викладене підтверджує висновок колегії суддів, що заявлений спір виник з корпоративних відносин, а тому не підлягає розгляду судами загальної юрисдикції, та повинен розглядатися у суді господарської юрисдикції.

Оскільки суд першої інстанції на викладене помилково уваги не звернув та розглянув справу з порушенням правил цивільної юрисдикції, оспорюване рішення підлягає скасування, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст.ст.367, 368, 255 ч.1 п.1, 377, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Биковою Ольгою Юріївною, - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 16 вересня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів закрити.

Роз`яснити позивачеві право звернення з відповідним позовом до суду господарської юрисдикції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.03.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Л.М. Хіль