ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/26809/21

Провадження № 22-ц/4820/573/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю відповідача ОСОБА_1 ,

представниці відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виселення осіб без надання іншого жилого приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про виселення осіб без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_6 зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 2021 року він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 (далі житловий будинок). У цьому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , які не перебувають з позивачем у родинних відносинах. Відповідачі проживають у житловому будинку без законних підстав, оскільки втратили право власності на нього, внаслідок чого позивачу чиняться перешкоди у володінні та користуванні своїм майном. Існує порушення права власності позивача на житловий будинок, яке підлягає захисту відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

За таких обставин ОСОБА_6 просив суд усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на житловий будинок шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з нього без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2022 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що житловий будинок є іпотечним майном, яке забезпечувало виконання зобов`язання ОСОБА_4 за кредитним договором. У порядку звернення стягнення на предмет іпотеки Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») набуло житловий будинок, а потім за договором купівлі-продажу відчужило його ОСОБА_6 . Оскільки житловий будинок не був придбаний за рахунок кредитних коштів, то виселення колишніх мешканців неможливе без надання їм іншого постійного житла. Відтак підстави для задоволення позову ОСОБА_6 про виселення відповідачів із житлового будинку відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі проживають у житловому будинку без правових підстав і підлягають виселенню з нього без надання їм іншого жилого приміщення. Після набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на житловий будинок іпотека припинилася, наразі житловий будинок не є іпотечним майном, а тому норми статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» (далі Закон №898-IV) і статті 109 Житлового кодексу України (далі ЖК України) не застосовуються до спірних правовідносин.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

15 червня 2007 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі АТ «Укрсиббанк») і ОСОБА_4 уклали договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 30 000 доларів США на строк до 14 червня 2017 року під 13,5% річних.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_4 за договором іпотеки від 15 червня 2007 року передав АТ «Укрсиббанк» в іпотеку житловий будинок загальною площею 53,9 кв.м і житловою площею 36,4 кв.м.

У подальшому АТ «Укрсиббанк» відступило своє право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Кей-Колект».

16 червня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» набуло житловий будинок у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а 28 січня 2021 року відчужило його ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу.

На теперішній час у житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Застосовані норми та джерела права

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом частини другої статті 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами частини четвертої статті 9 ЖК України, згідно з якими ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплені у частині четвертій статті 311 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Із положень статті 109 ЖК України слідує, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як передбачено частиною першою статті 40 Закону №898-IV, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Одними з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права.

За змістом частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Суд у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, заява №17365/14, пункт 27 рішення від 17 травня 2018 року) вказав на те, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як зазначив Суд у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03, пункти 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У пункті 44 вказаного рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява №30856/03) Суд зауважив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В силу статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з рішенням Суду від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden, заяви №№7151/75, 7152/75) положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Суду від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96, рішення від 25 березня 1999 року, пункт 54) Суд вказав на те, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному праві. Як і матеріальні речі, певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а відтак і як «майно» за змістом цього положення.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.

Суб`єктивне право фізичної особи на житло це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від інших осіб або держави забезпечення реалізації цього права.

Однією з гарантій реалізації права фізичної особи на житло є законодавче закріплення недоторканості та неможливості протиправного позбавлення житла. Фізична особа не може бути позбавлена займаного жилого приміщення або обмежена у праві користування лише на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду.

Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у вищевказаних рішеннях Суду, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вимога про позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

При цьому під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-ІV, так і норма статті 109 ЖК України.

Саме такі висновки висловлені Верховним Судом України в постанові від 21 грудня 2016 року (справа № 6-1731цс16).

Підсумовуючи наведене, колишні власники, які проживають у житлі, придбаному за їхні кошти та переданому в іпотеку, навіть після звернення стягнення на таке майно, в силу положень статті 109 ЖК України мають право на користування цим житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Вимога про виселення колишніх власників іпотечного житла у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_4 є колишнім власником житлового будинку, який був придбаний ним у порядку спадкування. ОСОБА_4 як власник житла, а ОСОБА_5 і ОСОБА_1 як члени його сім`ї проживали та були зареєстровані у цьому будинку на законних підставах. Спочатку ТОВ «Кей-Колект», а в подальшому ОСОБА_6 набули право власності на спірний будинок унаслідок звернення стягнення на нього як предмет іпотеки. При цьому відсутні дані про те, що відповідачі чинять ОСОБА_6 перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

ОСОБА_4 не придбавав житловий будинок за рахунок кредитних коштів, тому виселення відповідачів з житлового будинку не можливе без надання їм іншого постійного житла, яке має бути зазначене в рішенні суду. ОСОБА_6 не вказав на таке житлове приміщення.

До того ж виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з житлового будинку призведе до непропорційного втручання в їх право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідачів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_6 на наявність підстав для виселення відповідачів із житлового будинку не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Твердження ОСОБА_6 про те, що норми статті 40 Закону №898-IV і статті 109 ЖК України) не регулюють спірних правовідносин є безпідставними.

Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на правовий висновок, висловлений Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 червня 2020 року (справа №196/476/13-ц), щодо захисту права нового власника на користування придбаним на прилюдних торгах житловим будинком є безпідставними, оскільки у цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, за обставинами названої справи, в якій Верховний Суд висловив правову позицію, попередній власник житлового будинку є боржником за виконавчим документом, займає цей будинок безпідставно та створює позивачу перешкоди у користуванні своїм житлом. Натомість, у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, відповідачі проживають у житловому будинку на законних підставах і не заперечують право власності ОСОБА_6 на нього.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2023 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Продан Б.Г.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 44