_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/297/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2023 року

Київський районний суд м. Одеси

головуючий суддя Куриленко. О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики у сумі 1923393,6 (один мільйон дев`ятсот двадцять три тисячі триста дев`яносто три гривні 60 копійок) гривень. Стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі 11 350 (одинадцять тисяч триста пятдесят) гривень.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що 18.06.2020 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким 01.06.2020 року позивачем було надано ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 54 000 доларів США для будівництва житлового будинку. Грошові кошти були взяті під два відсотки щомісячної плати за користування позикою. За договором позики в якості поручителя виступив відповідач ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що відповідачі від виконання зобов`язань відмовились. Станом на 04.11.2021 року розмір зобов`язання складає 73 440 доларів США, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І., яка ухвалою від 16.12.2022 року відкрила провадження у справі та призначила підготовче судове засідання.

Однак, у зв`язку з тим, що головуючий по справі суддя Маломуж А.І. перебуває у тривалій відпустці, з метою недопущення перевищення строків розгляду справи, справу було передано для нового автоматизованого розподілу.

Згідно повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 16.06.2022 року прийняла справу до свого провадження та призначила підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14.07.2022 року підготовче провадження було закрито та призначено справу ло розгляду по суті.

23 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Крім того, 23 грудня 2023 року представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 було подано клопотання, в якому вона просила призначити у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: 1. Ким, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) чи іншою особою, в графі ОСОБА_6 виконаний підпис від імені ОСОБА_2 .? 2. Ким, ОСОБА_5 , чи іншою особою виконанні записи в розписці «Свидетели расписки. В присутствии а також прізвища ОСОБА_7 та антонюк И.М.?

Ухвалою суду від 28.02.2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 було повернуто без розгляду.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на відсутність будь-яких зобов`язань її довірителя перед позивачем.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на невідповідність поданої розписки вимогам закону.

Розглянувши поданий позов, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

У судовому засіданні встановлено що 18 червня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , було складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_5 взяв у борг у позивача грошові кошти у розмірі 54 000 дол. США, які зобов`язався повернути в повному розмірі (частинами) під два відсотки щомісячної плати. Також в розписці зазначено, що в якості поручителя виступив відповідач ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідачі до теперішнього часу грошові кошти не повернули, від виконання зобов`язань відмовились.

В матеріалах справи містяться претензії про повернення грошових коштів, які були направлені відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_2 04.11.2021 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду в постанові № 369/3340/16-ц від 22.08.2019 року.

Суд, дослідивши наданий борговий документ - розписку від 18.06.2020 року, дійшов висновку, що вона містить відомості та підтверджує факт щодо отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів у позику.

Згідно тексту розписки відповідач ОСОБА_5 підтверджує факт заборгованості перед позивачем та зобов`язується повернути суму заборгованості в повному розмірі, сплачуючи дану суму частинами під два відсотки щомісяця.

Розписка свідчить про укладення договору позики в простій формі, який містить сторони договору.

Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом, як факту отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 позики та його волевиявлення повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі.

Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин за договорами позики, яким мотивовано позовні вимоги, позивачем підтверджено право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки розписка містить істотні ознаки характерні для договору позики, з її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення його сторонами дій, характерних для такого договору; наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів та фактичним виконанням відповідачем такої умови протягом певного строку, тому є правові підстави для повернення грошових коштів за договором позики.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача ОСОБА_5 суму боргу за розпискою від 18.06.2020 року у розмірі 54 000 дол. США, та за користування позикою 36% від суми основного зобов`язання, що дорівнює 19 440 дол. США, що станом на 04.11.2021 року за офіційним курсом НБУ становить 1 923 393,60 гривень.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок .

Що стосується позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 , як поручителя, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язань частково або у повному обсязі.

Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником.

Відповідно до вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов`язками; у разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов`язується виконати борг боржника замість останнього; обов`язок поручителя полягає не лише у виконанні обов`язку замість боржника, а у відшкодуванні збитків, завданих невиконанням обов`язку боржником.

Разом з тим, договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Порука є видом забезпечення виконання зобов`язань, і водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги п`ятої ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з вимогами частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається із змісту розписки, ОСОБА_2 , в тексті поставив свій підпис, поручившись за написане вище ОСОБА_5 про те, що він є поручителем укладеної угоди.

Як вже зазначалось вище, ст. 553 ЦК України передбачено, що під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, тобто це двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя.

Тобто, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір.

Договір поруки повинен містити вказівку на його предмет, обсяг зобов`язань поручителя у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань за договором позики, строк дії, права та обов`язки поручителя у разі пред`явлення до нього вимоги, права поручителя, який виконав зобов`язання, оплата послуг поручителя, умови припинення поруки та інші умови.

Однак, наявна в матеріалах справи боргова розписка не відповідає вимогам щодо договору поруки, та взагалі не ідентифікує поручителя, так як не містить його ім`я та побатькові, адреси, паспортних даних тощо, що унеможливлює задоволення позову в частині вимог до поручителя.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11 350,00 гривень на відшкодування понесених позивачем судових витрат які складаються з суми судового збору за подання позовної заяви.

Згідно з вимогами ст.ст. 124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 76-81, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 533, 536, 611, 625, 1046, 1049 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики у сумі 1 923 393,6 (один мільйон дев`ятсот двадцять три тисячі триста дев`яносто три гривні 60 копійок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у сумі 11 350 (одинадцять тисяч триста пятдесят) гривень.

В частині вимог до ОСОБА_2 - відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 06.03.2023 року