Справа № 369/3763/23
Провадження № 2-о/369/205/23
РІШЕННЯ

Іменем України

21.03.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

за участю секретаря Соловюк В.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті. Свої вимоги мотивувала тим, що її батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер в АДРЕСА_1 , у віці 81 рік. Смерть мала місце на тимчасово окупованій території. Заявник вказала, що здійснити державну реєстрацію смерті померлого батька в Україні на підставі документів, виданих окупаційною владою, в силу чинного законодавства не вбачається за можливе, а відтак вона вимушена просити встановити факт смерті її батька в судовому порядку. Також заявник зазначила, що встановлення цього факту необхідне для отримання свідоцтва про смерть її батька та оформлення прав на спадкове майно, що наразі не можливо з огляду на лист Вишневої державної нотаріальної контори.

Враховуючи викладене, заявник просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , у віці 81 рік.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2023 року було відкрито окреме провадження у цій справі.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені.

Представник заявника подала до суду клопотання, в якому просила суд розглядати справу без участі заявника, вимоги заявника підтримала, просила їх задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 подав до суду клопотання, в якому просив суд розглядати справу без його участі, вимоги заявника підтримав, обставини, викладені нею в заяві, підтвердив.

Причини неявки представника заінтересованої особи Боярського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суду не відомі, але його явка не є обов`язковою.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог заявника.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 на даний час є внутрішньо переміщеною особою та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки від 10.11.2022 № 3244-.

До повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України заявник проживала у смт. Ясенівський Луганської області, за адресою: АДРЕСА_3 , що також вбачається зі згаданої довідки від 10.11.2022 № 3244-.

Заявник є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.04.1969.

Заінтересована особа ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25.04.1964.

01.07.2022 була зафіксована смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , про що окупаційним бюро судово-медичної експертизи видано лікарське свідоцтво про смерть № 255 від 05.07.2022, на підставі якого окупаційним відділом записів актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 05.07.2022.

Також за фактом смерті заявнику за місцем проживання померлого батька було видано комунальним підприємством «Ясенівське» 08.07.2022 довідку № 3 та акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті № 3.

Крім того, факт поховання батька заявником було зафіксовано на фото, роздруківки яких знаходяться в матеріалах справи.

Листом Вишневої державної нотаріальної контори було відмовлено заявнику в заведенні спадкової справи на підставі свідоцтва про смерть батька,виданого окупаційними органами.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи.

Згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми;

б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми;

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть ;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Згідно з п. 1 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

У ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Крім того, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвинув цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Статтею 315 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пп. 8 п. 1 ст. 315 ЦПК України до справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення відносяться справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Зважаючи на п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про становлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що спір про право відсутній, так як у разі встановлення факту смерті відповідний відділ рацс видасть свідоцтво про смерть.

Встановлення вказаного факту має для заявника юридичне значення, тому що це надасть можливість зареєструвати смерть у встановленому чинним законодавством України порядку.

Вирішити питання реєстрації факту смерті батька заявника в позасудовому порядку не можливо, оскільки отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану неможливо, тому що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом держаної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Таким чином, приймаючи до уваги, що заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть батька, оскільки документи про смерть, видані на тимчасово окупованій території України, не можуть бути використаними заявником для реєстрації смерті на території України, однак вона надала суду беззаперечні докази про смерть батька, тому є всі підстави для задоволення її заяви та ухвалення рішення суду про встановлення факту смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з визнанням датою його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , а місцем смерті: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України,ст. 49 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», п. 1 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, ст.ст. 12, 81, 200, 206, 263-265, 293, 294, 315-319, 430 ЦПК України,суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , у віці 81 рік.

Допусти негайне виконання рішення суду. Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21 березня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ