Справа № 445/379/22 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/2250/22 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року в справі за позовом першого заступника керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги», про стягнення витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в:

У березні 2022 року перший заступник керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Тернопільської міської ради з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільської міської ради витрати, понесені Комунальним некомерційним підприємством «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» (далі КНП «ТМКЛШД»), на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_2 від кримінального правопорушення в сумі 23294 грн. 11 коп.

Вимоги обґрунтовував тим, що вироком Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2019 року відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження). Внаслідок отриманих травм від кримінального правопорушення потерпілий ОСОБА_2 знаходився на лікуванні у КНП «ТМКЛШД», вартість його лікування становить 23294 грн. 11 коп. Оскільки названий заклад охорони здоров`я належить до комунальної власності Тернопільської міської ради, яка не зверталася з позовом про відшкодування відповідачем витрат, понесених КНП «ТМКЛШД» на лікування потерпілого, відповідачем добровільно не відшкодовано таких витрат, тому, в порядку ст.56 ЦПК України, прокурор звернувся з даним позовом про відшкодування витрат, понесених на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, які не відшкодовані особою, визнаною винуватою у вчиненні злочину.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Тернопільської міської ради кошти в сумі 23294 грн. 11 коп., витрачені на лікування потерпілого ОСОБА_2 від кримінального правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, а справу направити за територіальною підсудністю до Буського районного суду Львівської області.

Апелянт вважає, що позивачем не доведено розмір витрат, понесених на лікування потерпілого.

Зазначає, що витрати, понесені закладом охорони здоров`я, який є юридичною особою, повинні відображатись у бухгалтерському обліку та звітності, позаяк, суд першої інстанції не переконався, чи дійсно заклад охорони здоров`я, де лікувався потерпілий, мав офіційно у встановленому законом порядку підтверджені витрати на стаціонарне лікування цієї особи, оскільки довідка про термін перебування на лікуванні та вартість ліжко-місця не є фінансовим документом і не підтверджує відповідні витрати у розумінні статті 1206 ЦК України.

Окрім того, зазначає, що прокурор, ініціювавши судовий процес, не обґрунтував належним чином свого процесуального права на звернення до суду із вказаним позовом.

Вважає, що прокурор неправильно визначив орган держави, в інтересах якого закладено позов. Зазначивши у позові Тернопільську міську раду, прокурор жодним чином не аргументував, яким чином відповідач порушив права вказаного органу місцевого самоврядування та якого захисту вони потребують.

Наголошує, що відповідно до ст.4 ЦПК України, право на позов належить не будь-якій особі, а лише тій, права якої порушені, не визнаються або оспорюються.

На переконання апелянта, позовна заява помилково прийнята до розгляду Золочівським районним судом Львівської області.

Зазначає, що позови про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення не належить до справ, в яких підсудність згідно зі ст.28 ЦПК України визначається за вибором позивача.

Наголошує, що відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Зазначає, що його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , саме така адреса вказана в позовній заяві, тому вважає, що дана справа не підсудна Золочівському районному суду Львівської області.

Також переконаний, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст.265 ЦПК України, в порушення приписів цієї статті у тексі рішення відсутнє зазначення дати складання повного тексту рішення.

24.10.2022 року від першого заступника керівника Золочівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуються доводи та вимоги апелянта.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21.02.2023 року, є дата складення повного судового рішення 03.03.2023 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.06.2019 року, близько 18 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки «Газ 3309-354», р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Тернопіль Львів Рава-Руська, траса М09, на 51 км + 600 м, в напрямку з м. Тернополя до м. Львова, ОСОБА_1 порушив вимоги п.п.1.2, 12.1 ПДР України, чим спричинив дорожньо-транспортну пригоду (ДТП), внаслідок якої водій автомобіля марки Mersedes Benz Sprinter 413, р.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Потерпілий ОСОБА_2 , якому кримінальним правопорушенням заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні КНП «ТМКЛШД» у період з 10.06.2019 року по 27.06.2019 року (17 ліжко-днів), вартість якого становила 23294 грн. 11 коп., з яких: вартість ліжко-днів 22962 грн. 58 коп. (17*1350,74 грн., де 1350,74 грн. вартість одного ліжко-дня за червень 2019 року); вартість обстеження 331 грн. 53 коп., що підтверджується довідкою №592 від 30.04.2021 року, виданою КНП «ТМКЛШД».

Вироком Золочівського районного суду Львівської області від 29.11.2019 року, який набрав законної сили 31.12.2019 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.3 ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За приписами ч.4 ст.56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст.89 Бюджетного кодексу України, видатки на фінансування лікарні широкого профілю здійснюються за рахунок коштів місцевого бюджету, а тому несплата коштів відповідачем суттєво зачіпає інтереси держави у зв`язку з недоотриманням коштів для фінансування закладів охорони здоров`я.

Окружною прокуратурою встановлено, що міською радою, на яку покладені функції та повноваження, не вжито заходів з метою стягнення коштів за лікування потерпілого. Таким чином, підставою для представництва інтересів держави в особі Тернопільської міської ради, шляхом подання позову, є недоотримання коштів для фінансування закладу охорони здоров`я, при тому, що Тернопільською міською радою, як уповноваженим органом, досі не вжито заходів, в тому числі позовного характеру щодо стягнення коштів, які були затрачені на лікування від кримінального правопорушення.

Як встановлено судом, Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої медичної допомоги є комунальним некомерційним підприємством Тернопільської міської ради.

Згідно з п.1.4 Статуту КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги»», затвердженого рішенням Тернопільської міської ради №7/39/13 від 25.10.2019 року, засновником і власником КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги є Тернопільська міська рада. Підприємство підзвітне засновнику.

Відповідно до п.8.3 Статуту, джерелами формування майна підприємства є кошти місцевого бюджету.

Отже, лікарня є юридичною особою публічного права, є неприбутковою організацією, бюджетним закладом охорони здоров`я, тому саме Тернопільська міська рада виступає позивачем, а КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» - третьою особою.

Згідно відповіді Тернопільської міської ради, позовна заява про стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених на лікування потерпілого ОСОБА_2 , не подавалась і кошти на рахунки Тернопільської міської ради від ОСОБА_1 не надходили.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність звернення прокурора з даним позовом до суду з метою захисту інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки Тернопільська міська рада належним чином не здійснює свої повноваження щодо стягнення витрат на лікування потерпілого від кримінального правопорушення в КНП «ТМКЛШД».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ініціювавши судовий процес, не обґрунтував належним чином свого процесуального права на відповідний позов та неправильно визначив орган держави, в інтересах якого закладено позов є такими, що спростовується вищенаведеним.

Положеннями ст.1166 ЦК України передбачено відшкодування матеріальної шкоди при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що спричинили збиток.

Згідно з ч.1 ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Згідно з ч.3 ст.1206 ЦК України, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 року (далі Порядок).

Цим Порядком передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.

Згідно з п.3 Порядку, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно інформації КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» від 30.04.2021 року, потерпілий ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КНП «ТМКЛШД» з 10.06.2019 по 27.06.2019 (17 ліжко-днів), де вартість одного дня перебування хворого на стаціонарному лікуванні 1350 грн. 74 коп. (17*1350,74 грн.=22962,58 грн.) та обстеження 331 грн. 53 коп. Загальна сума становить 23294 грн. 11 коп., при цьому, медикаменти та вироби медичного призначення, придбані за рахунок ОСОБА_2 , в дану вартість не включалися.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ним відшкодовано в добровільному порядку витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого ОСОБА_2 в сумі 23294 грн. 11 коп. та/або в іншій сумі, яку б він вважав правильною, тому його доводи про неналежність довідки лікувального закладу, як доказу понесених витрат, є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції дійшов законного і обгрунтованого висновку про те, що вказані вище витрати, які понесені лікувальним закладом на лікування потерпілого, підлягали відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_1 в повному обсязі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині порушення, на думку відповідача, правил територіальної підсудності справ, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом підсудності справ, яке міститься в ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 28 ЦПК України встановлено випадки альтернативної підсудності справ, тобто коли підсудність справ визначається за вибором позивача.

Так, зокрема, згідно з п.3 ч.1 ст.28 ЦПК України, позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Предметом заявлених позовних вимог в даній справі є відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину.

Відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, регламентується статтею 1206 ЦК України.

Зміст та суб`єктний склад зобов`язання, що регулюються ст.1206 ЦК України, дозволяють констатувати, що це зобов`язання не є договірним, однак, не є і зобов`язанням із відшкодування шкоди в розумінні статті 1177 ЦК України (відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення), оскільки понесені закладом охорони здоров`я (кредитором) витрати на лікування не є завданою боржником (особою, яка вчинила злочин) шкодою. Зазначене має принципове значення, оскільки покладений на відповідну особу обов`язок не є видом цивільно-правової відповідальності, до цих правовідносин не підлягають застосуванню загальні положення про відшкодування шкоди.

Відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, не є за своєю суттю відшкодуванням шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, тому вимоги ч.3 ст.28 ЦПК України до цих правовідносин не застосовуються, відтак, поданий прокурором позов повинен пред`являтися за загальними правилами підсудності справ, тобто за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України.

Згідно інформації, зазначеної в позовній заяві, яка не заперечується й самим відповідачем, адреса місця реєстрації проживання останнього є: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» в Україні утворено 136 нових та ліквідовано існуючі 490 районів.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо територіальної юрисдикції місцевих судів на території України до прийняття закону щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів №950-ІХ від 03.11.2020 року розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., №31, ст.545 із наступними змінами) доповнено пунктом 3-1, згідно з яким, до набрання чинності Законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

Згідно роз`яснень, наданих Радою суддів України у листі №9рс-466/20 від 22 липня 2020 року, до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою.

Відповідно до ч.ч. 6, 9 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Проте, цих вимог суд першої інстанції не виконав.

Згідно з ч.1 ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Водночас, відповідно до ч.2 ст.378 ЦПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку підлягає до застосування ч.2 ст.378 ЦПК України, оскільки відповідач брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, заявляв клопотання про залишення позовної заяви без руху, був присутнім під час ухвалення судом оскаржуваного рішення, в той же час, клопотання про непідсудність справи Золочівському районному суду Львівської області не заявляв і поважних причин, які б перешкоджали йому заявити відповідне клопотання, апелянт ОСОБА_1 не зазначив.

Таким чином, не виконавши вимоги ст.187 ЦПК України щодо визначення зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 , суд хоча і допустився порушень правил територіальної юрисдикції (підсудності) справ, проте, правильне по суті рішення не може бути скасоване з направленням справи на новий розгляд за встановленою підсудністю, оскільки відповідач ОСОБА_1 про це не заявив суду першої інстанції під час судового розгляду.

Покликання апелянта на те, що судове рішення не містить дати складання повного тексту судового рішення, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на таке.

Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Із змісту протоколу судового засідання від 03.08.2022 року та прослуханого звукозапису судового засідання від 03.08.2022 року встановлено, що ОСОБА_1 був присутній під час проголошення повного судового рішення, ухваленого Золочівським районним судом Львівської області 03.08.2022 року. З наведеного слідує, що дата ухвалення судового рішення за наявності учасників справи збігається з датою проголошення повного судового рішення, тому зазначення дати складення повного судового рішення чинним процесуальним законодавством в даному випадку не вимагається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич