Справа №173/498/23
Провадження №2-н/173/125/2023
У Х В А Л А

іменем України

17 березня 2023 р. м.Верхньодніпровськ

Суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхан С.М., розглянувши

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю

«ДНІПРОВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ»

(49044, м. Дніпро, вул. Моссаковського Володимира, 7,

)

до ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» (далі - заявник) звернулось до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з заявою до ОСОБА_1 (далі - боржник) про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, яка виникла за період з 01.01.2019 року по 01.11.2022 року у розмірі 37 587,84 грн. та судові витрати в сумі 268,40 грн.

Розглянувши подану ТОВ «ДНІПРОВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» заяву про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, вбачається, що в даному випадку, заявник звернувся до суду із даною заявою про видачу судового наказу 01 березня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленої законом.

Заявник посилається на те, що відповідно до постанови КМУ «Про запобігання поширенню та території України Гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 р. №211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 р. на всій території України. А Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України встановлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"та від 22 липня 2020 р. N 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 і від 29 червня 2021 р. № 677» від 23 лютого 2022 р. № 229, якою, зокрема продовжено до 31 травня (раніше - березня) 2022 р. на території України карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19).

Постановою від 27.05.2022 р. № 630 уряд вніс зміни, зокрема, до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236, продовживши карантин до 31 серпня 2022 р.

Постановою КМУ від 23.12.2022 р. № 1423 уряд вніс зміни, зокрема, до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», продовживши дію карантину до 30 квітня 2023 року.

Згідно п. 12. Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корононарісної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 р. № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто строк позовної давності встановлений законом продовжено до 30 квітня 2023 року.

Тому строк позовної давності для стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з січня 2019 року (строк позовної давності розпочався з лютого 2019 року), не закінчився, оскільки його продовжено на строк дії карантину. Карантин триває до 30.04.2023 р.

Таким чином, на думку заявника, станом на дату подачі заяви про видачу судового наказу строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, не сплинув, а отже стягненню підлягає сума заборгованості з дотриманням строків позовної давності.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Доводи заявника про те, що строк позовної давності було продовжено, суд вважає необґрунтованими, оскільки вимоги заяви про видачу судового наказу поширюються на стягнення сум, які виникли як заборгованість у період часу, що виходить за межі позовної давності та встановлення даних обставин виходить за межі інституту наказного провадження.

Стаття 165 ЦПК України не містить вимог щодо з`ясування судом обставин переривання строку позовної давності. Проте, пропуск строку позовної давності свідчить про наявність спору між заявником та боржником, а тому підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

У поданій заяві заявник зазначає, що ОСОБА_1 є користувачем комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 5 ст. 165 ЦПК України у разі, якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи про надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

На виконання вимог ч. 5 ст. 165 ЦПК України судом було зроблено запит для визначення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання фізичної особи - боржника ОСОБА_1 .

Згідно інформації, наданої Верхівцевською міською радою Кам`янського району, Дніпропетровської області, боржник ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з п. 4 п. 5 ч. 2 ст. 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Проте, доказів, що підтверджують факт користування ОСОБА_1 послугами заявника за адресою: АДРЕСА_2 , до заяви не надано.

Докази того, що ОСОБА_1 є власником вказаного будинку у справі відсутні.

Наданий до заяви договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та розрахунок також не можуть бути доказами, що підтверджують факт користування ОСОБА_1 послугами заявника саме за адресою АДРЕСА_2 .

Інших доказів, які б підтверджували факт користування ОСОБА_1 послугами заявника саме за адресою АДРЕСА_2 , до заяви не надано.

Як зазначено у п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року "Про практику розгляду судами заяв у поряду наказного провадження", якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Таким чином, всупереч вимог ст. 163 ЦПК України заявником не наданого доказів, які б підтверджували обставини, на яких ґрунтуються вимоги, а саме факту користування ОСОБА_1 послугами з розподілу природного газу за адресою, вказаною у заяві про видачу судового наказу, внаслідок чого вимоги ТОВ «ДНІПРОВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» не є безспірними.

Отже, враховуючи викладене, з огляду на зазначені положення закону, суд приходить до висновку про відмову у видачі судового наказу за наведеною заявою.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 166 ЦПК України).

Разом з тим, слід зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 166 Цивільного процесуального кодексу України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч. 2 ст. 164 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.165, 166 ЦПК України.

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2019 року по 01.11.2022 року у розмірі 37 587,84 грн. та судові витрати в сумі 268,40 грн.

2. Відповідно до статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя С.М.Бурхан