Справа № 128/1873/22
Провадження № 22-ц/801/597/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 рокуСправа № 128/1873/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу №128/1873/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 січня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Бондаренко О. І. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позов мотивований тим, що у вересні 2008 року сторони зареєстрували шлюб.

У шлюбі в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

На даний час син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

Відповідач систематично у добровільному порядку надавав кошти на утримання сина у розмірі 1500 грн.

Останнім часом відповідач не має постійного заробітку і їй невідомо про місце його роботи і рівень доходу.

Відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема, батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку.

На момент пред`явлення цього позову між сторонами не досягнуто згоди щодо рівня матеріального утримання сина і порядку надання батьком такого утримання.

Зазначає, що в 2021-2022 роках вона понесла додаткові витрати на вивчення сином іноземної мови та витрати на медичні послуги на загальну суму 10 375,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила суд:

стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття;

стягнути з відповідача на її користь фактично понесені додаткові витрати на дитину у розмірі 5187,50 грн та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19 січня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 31 серпня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово в розмірі 5187,50 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що:

матеріали справи не містять відомостей про доходи відповідача;

відповідач працездатного віку, не має на утриманні інших осіб та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, у тому числі брати участь у додаткових витрат на дитину.

Додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У лютому 2023 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким:

стягувати з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1500 грн, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовити.

Крім цього, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року, у якій, просить додаткове рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 14 лютого 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року справу призначено до розгляду на 13 березня 2023 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на додаткове рішення суду та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

13 березня 2023 року розгляд справи відкладено у зв`язку з надходженням апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 березня 2023 року справу призначено до розгляду на 23 березня 2023 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не врахував, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання сина у більшому розмірі, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

суд не врахував, що відповідач не має постійного доходу, хворіє, проживає з матір`ю, яка потребує догляду та лікування за станом здоров`я;

суд безпідставно стягнув додаткові витрати, оскільки надання освітніх послуг позашкільної освіти, придбання підручника та проходження консультацій у приватних медичних закладах не є додатковими витратами на дитину в розумінні сімейного законодавства.

Апеляційна скарга на додаткове рішення мотивована тим, що:

судом першої інстанції не прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу належним чином не підтверджено;

у тексті договору про надання правничої допомоги перелік і розмір таких витрат не визначено.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка указує, що:

рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

відповідач не надав суду доказів, які дають підстави для призначення аліментів у меншому розмірі, ніж частки від його заробітку (доходу).

доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 21 вересня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 жовтня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ-ї групи (а.с.70).

ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Батько участі у вихованні дитини не приймає.

ОСОБА_1 працює на посаді менеджера з адміністративної діяльності ТОВ «Аграрна перспектива і К». За період з 01 серпня 2021 року по 31 липня 2022 року її дохід склав 65 935,05 грн.

З 05 листопада 2021 року ОСОБА_3 відвідує ПО «Центр позашкільної освіти «Флеш Вінниця», де йому надаються освітні послуги з вивчення англійської мови.

За цей період позивачкою сплачено 8325 грн - вивчення дитиною іноземної мови у зазначеному закладі.

Неповнолітній ОСОБА_3 проходив консультації у медичних центрах, за що позивачкою було сплачено кошти на загальну суму 2050 грн.

Відповідач періодично перераховував кошти на ім`я позивачки на утримання дитини.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків з 2020 відсутня інформація про доходи відповідача ОСОБА_2 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За положеннями ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції урахував, що відповідач є особою працездатного віку, не має на утриманні інших осіб та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання свого сина у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а також погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів, який підлягає стягненню на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина.

Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини колегія суддів зазначає таке.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено такий висновок:

«СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого».

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено такий правовий висновок:

«правові висновки про те, що особливі обставини, яких стосується стаття 185 СК України, можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19 (провадження № 61-11061св21) зазначено такий висновок:

«одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення».

Виходячи з аналізу статті 185 СК України та встановлених обставин справи, що є предметом апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що вивчення дитиною англійської мови у ПО «Центр позашкільної освіти «Флеш Вінниця», отримання медичних, консультаційних послуг, є тими особливими обставинами, щодо яких передбачено стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, відповідно до положень статті 185 СК України.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 надала суду квитанції про підтвердження додаткових витрат на вивчення сином іноземної мови та витрати на медичні послуги на загальну суму 10375,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача половини вартості додаткових витрат понесених позивачкою, що становить 5187,5 грн.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції не врахував те, що він добровільно бере участь в утриманні дитини є безпідставними. Звернення позивачки з позовом до суду про стягнення аліментів з відповідача свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання дитини.

Добровільні щомісячні грошові перекази не знімають з батька обов`язку по сплаті аліментів на утримання дитини.

Надання ОСОБА_2 самостійно визначеної ним допомоги на утримання дитини не є підставою для відмови в позові про стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача перебуває матір, яка потребує допомоги та лікування, є безпідставними.

Відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його матір`ю.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позашкільне навчання дитини та консультації у приватних медичних закладах не є обов`язковим та не відносяться до додаткових витрат на дитину не заслуговують на увагу, оскільки є власними міркуваннями відповідача без належного обґрунтування.

Посилання у апеляційній скарзі на ряд правових позицій Верховного Суду також не заслуговують на увагу.

Висновки у справах, на які міститься посилання в апеляційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Установлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Слід звернути увагу, що у кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи щодо необхідності стягнення додаткових витрат, в залежності від особистих, індивідуальних особливостей дитини.

Щодо оскарження додаткового рішення

Відповідно до пункту третього частини першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

01 червня 2022 року між позивачкою та адвокатом Вдовиченко М. І. укладено договір про надання правничої допомоги №02/06Ц.

Згідно з пунктом 2.1 договору гонорар за договором визначається за погодженням сторін, виходячи з обсягу наданої правової допомоги.

У додатку № 1 до договору №02/06Ц сторони узгодили розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги у сумі 3000 грн.

На виконання умов договору ОСОБА_1 надано квитанцію №160965587 від 02 вересня 2022 року на суму 3000 грн.

Статтею 137 ЦПК України закріплено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилом ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 цієї статті закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як слідує з матеріалів справи, заява ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення подана у визначений законом строк з дня ухвалення рішення судом першої інстанції 24 січня 2023 року

Крім того, позивачка до закінчення судових дебатів у справі зробила усну заяву про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду будуть подані докази про понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок про те, що:

«витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України) При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як зазначалося вище, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачкою послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції. Квитанція №160965587 від 02 вересня 2022 року підтверджує сплату ОСОБА_1 обумовленої договором про надання правничої допомоги суми - 3000 грн.

Зважаючи на умови договору про надання правничої допомоги, виконані адвокатом роботи та надані послуги, а також те, що справа не є складною, містить невелику кількість письмових доказів, адвокат безпосередньої участі в судовому засіданні у розгляді справи не брала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений розмір витрат сторони позивача зі складністю справи та виконаній адвокатом роботі є співмірними, а тому ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19 січня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 лютого 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук