Справа № 214/5304/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

13 березня 2023 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження, при заочному розгляді, цивільну справу №214/5304/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою 07 жовтня 2022 року, в подальшому уточнивши зміст та пред`явлені вимоги (а.с.26-34), просила суд: розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві 31 жовтня 2015 року, актовий запис №1476; після розірвання шлюбу прізвище « ОСОБА_3 » залишити без змін; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх малолітньої дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% гарантованого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу 5 000 грн. 00 коп.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 31 жовтня 2015 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу вони мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбно-сімейні стосунки між подружжям не склались у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та обов`язки, відсутністю взаєморозуміння, поваги, що призводило до виникнення сварок та відчуження. Із липня 2018 року стосунки між ними припинено, з того часу вони проживають окремо, спільного господарство не ведуть, єдиного бюджету не мають. Вважаючи, що примирення не можливе та суперечитиме її інтересам, позивач просила не надавати строк на примирення та розірвати шлюб, адже наміру зберегти сім`ю з ОСОБА_2 на майбутнє вона не має. Після припинення стосунків їх малолітня донька залишилась проживати з ОСОБА_1 як матір`ю та перебуває на її утриманні. З початком війни вона з донькою виїхала до Республіки Польща, де перебувають і по теперішній час. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, хоча є здоровим, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, а відтак взмозі надавати таку допомогу. За даних обставин, керуючись інтересами дитини та наміром забезпечити повноцінне задоволення її першочергових потреб, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.56).

Правом на участь в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не скористалась, однак направила на електронну пошту заяву про розгляд справи за її відсутності, пред`явлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи, надання сторонам строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав.

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України.

Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України від 06 лютого 2023 року №58/2023, затвердженого Законом України №2915-ІХ від 07 лютого 2023 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану повноваження судів не можуть бути припинені.

Ухвалою суду від 13 березня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки в ньому не деталізовано, яке значення для вирішення спору матимуть заявлені нею докази. Крім того, прохальна частина позову містить суперечності в зазначенні установи, з якої слід витребувати заявлені докази в одному випадку з частини Т0930 Державної спеціальної служби транспорту, в іншому від Міністерства оборони України, що виключає можливість витребування доказів.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову / доказів, зупинення / поновлення провадження у справі не вживались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію позивача, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1476 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 31 жовтня 2015 року).

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2 від 30 березня 2016 року. Як вказувала позивач, що підтверджується відмітками в паспортах для виїзду за кордон, довідкою, наразі вони з дитиною проживають на території Республіки Польща, куди виїхали з введенням в Україні воєнного стану.

Згідно зі змістом позову, шлюбні стосунки між подружжям припинено з липня 2018 року у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами, неможливістю знаходження компромісів при вирішенні будь-яких питань, що в сукупності призвели до розпаду їх сім`ї, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, жодних стосунків, притаманних подружжю, не підтримують.

Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, зумовлює його добровільний характер.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України.

Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.

З огляду на категоричну позицію позивача, яка не бажає йти на примирення з відповідачем та наміру зберегти їх сім`ю на майбутнє не має, відсутність заперечень з боку відповідача проти розірвання шлюбу та клопотань про надання строку на примирення, суд не застосовує положення ст.111 СК України.

Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 31 жовтня 2015 року слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_3 », яке суд вважає за можливе залишити без змін з урахуванням відповідної вимоги позивача стосовно цього.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, суд виходить з наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що після припинення між сторонами шлюбно-сімейних стосунків, їх малолітня донька ОСОБА_4 залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні. Спір про визначення місця проживання дитини між ними відсутній.

Судом також встановлено, що домовленості про добровільну сплату аліментів на утримання малолітньої доньки між сторонами в позасудовому порядку не досягнуто. Вказані обставини визначають дійсність між сторонами спору та доцільність визначення розміру аліментів на утримання дитини за судовим рішення, що забезпечить захист її прав та інтересів.

Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини.

Згідно зі ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Як слідує з положень ч.2 ст.180, ч.1 ст.183, ч.1 ст.191 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються від дня пред`явлення позову у частці від доходу її матері, батька і/або у твердій грошовій сумі, при цьому частка заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % гарантованого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За даних обставин, враховуючи встановлені судом та доведені належними доказами обставини, що в розумінні ч.1 ст.182 СК України мають значення при визначенні розміру аліментів, суд приходить до переконання про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині із стягненням з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх малолітньої дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % гарантованого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 07 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за пред`явлення майнової вимоги про стягнення аліментів, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України, а понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. за пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача на її користь.

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн., то зважаючи на характер спору, який є типовим та незначної складності, заявлений розмір витрат є завищеним. До того ж з акта приймання-передачі наданих послуг до договору від 20 жовтня 2022 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Морозовим В.Ю. (а.с.43-44, 45, 48) слідує, що послуги у п.3 та п.5 практично дублюються (розробка позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, її подання до суду), а оплата за них включена окремо за кожну по 1000 грн. та 1500 грн. відповідно; послуга щодо направлення адвокатського запиту до Державної спеціальної служби транспорту щодо повторного отримання свідоцтва про шлюб (вартість 1000 грн.) згідно з наданими у справі матеріалами фактично не надавалась (загалом логічність витребування свідоцтва про шлюб з цієї служби є сумнівною для даної справи). Відтак суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн. витрат на правничу допомогу (за п.п.1, 4, 5), що відповідатиме принципам розумності, справедливості, пропорційності.

У порядку п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 136, 141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 274 ч.4, ст.ст.280-284, 287, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), зареєстрований 31 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1476 розірвати.

Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишити без змін « ОСОБА_3 ».

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,аліменти на утримання їх малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % гарантованого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 07 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яності дві) грн. 40 коп. та 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду є документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу.

Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб відповідно до ч.2 ст.115 СК України.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчі листи для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення може бути переглянуте судом першої інстанції за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно зі ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку безпосередньо до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення суду складено та підписано 13 березня 2023 року.

Суддя А.В. Ткаченко