Справа № 459/2984/22
Провадження № 2/459/484/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2023 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мельникович М. В.

при секретарі судового засідання Гук Т. Я.

позивачки ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із житлового приміщення, через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення

У С Т А Н О В И В :

04.11.2022 позивачка звернулася до суду з цим позовом до відповідача, у якому просить суд ухвалити рішення про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливе проживання з ним в одній квартирі без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є пенсіонеркою та отримує мінімальну пенсію. 02.11.1982 її чоловікові ОСОБА_5 виконавчим комітетом Червоноградської міської ради народних депутатів Львівської області видано ордер № 28435 про право на зайняття з позивачкою, як членом його сім`ї, однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Відтак, чоловік був наймачем, а позивачка - членом сім`ї наймача, який користується аналогічними правами на житло разом з наймачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер. Вищевказана квартира до цього часу не приватизована. У вказаній квартирі зареєстрований та проживає також син позивачки відповідач, а разом з ним також його дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7 , учениця ПТУ, хоч вони обоє зареєстровані у іншій квартирі АДРЕСА_3 , яка на праві власності, на день звернення до суду з позовом, належила її синові відповідно до договору купівлі продажу від 20.07.2018. Таким чином, у однокімнатній квартирі АДРЕСА_4 , житловою площею 16,74 м2, фактично проживає 4 осіб, при межах норми жилої площі, яка в Україні встановлена в 13.65 м2 на одну особу. Позивачка вважає, що оскільки відповідачу на праві власності належить інша квартира, він би міг проживати у ній разом зі своєю сім`єю, в той час як у позивачки відсутнє інше житло. Разом з цим, позивачка зазначила, що вже багато років, особливо після смерті її чоловіка, син робить все можливе аби позивачка не проживала з ним у названій квартирі, створюючи для неї нестерпні умови проживання, що призводить до погіршення стану здоров`я позивачки. Зазначає, що відповідач постійно розпочинає безпричинні сварки, ображає позивачку нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, шарпає її, обмежує у користуванні речами домашньої обстановки, тим самим постійно вчиняє відносно неї психологічне та фізичне насильство, що негативно відображається на її здоров`ї. Через такі його дії у період з 2015 по 2017 роки, не витримуючи такого ставлення до себе, позивачка була змушена проживати на орендованій квартирі, але через те, що матеріально не мала можливості орендувати квартиру та утримувати себе була змушена повернутися до своєї квартири, після чого вказані вище протиправні дії відносно неї повторювались. У зв`язку з такими систематичними протиправними діями сина, які роблять неможливим проживання разом з ним в однокімнатній квартирі, позивачка неодноразово зверталася в поліцію та до міської влади, як усно так і письмово, щодо вжиття відносно відповідача заходів впливу. За результатами її звернень відносно відповідача виносилися термінові заборонні приписи, складалися протоколи про адміністративні правопорушення, а постановами суду його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Однак, не зважаючи на це, відповідач своєї поведінки не змінив та продовжує вчиняти протиправні дії. У зв`язку із цим позивачка просить позов задовольнити, виселити відповідача із вищевказаного житлового приміщення, через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одній квартирі без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідача судові витрати.

17.11.2022 у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.12.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свою позицію відповідач обґрунтовував наступним. Позивачка являється його матір`ю та вони разом зареєстровані та проживають в однокімнатній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Вказану квартиру отримав його батько ОСОБА_5 2 листопада 1982 року відповідно до ордера №28435, в яку і вселилася їх сім`я. Відповідачу на той час було 4 місяці, в цій квартирі з того часу відповідач проживає по сьогоднішній день. Відповідач зазначає, що вказана квартира не приватизована і не належить на праві приватної власності ні позивачці, ні відповідачу. Відповідач стверджував, що твердження позивачки з приводу того, що після смерті батька у 2005 році відповідач намагається виселити позивачку з вказаної квартири, створюючи нестерпні умови для її проживання, не відповідають дійсності. Вважає, що сама позивачка вирішила вижити його з вказаної квартири, провокуючи сварки та скандали в квартирі, так щоб чули сусіди, а після цього пише на відповідача скарги в поліцію і там, на думку відповідача, не дуже розбираючись у їх сімейній ситуації, його притягали до адміністративної відповідальності. Відповідач зазначає, що має з позивачкою рівні права на володіння спірною квартирою. Також зазначає, що неодноразово пропонував матері приватизувати цю квартиру на них обох, але вона відмовилась від його пропозиції, оскільки найймовірніше планує приватизувати квартиру тільки на себе, надіючись на його виселення. Окрім цього, відповідач зауважив, що позивачка активувала свою поведінку з метою виселення його з спірної квартири, оскільки у 2020 дізналася що його теща ОСОБА_8 купила у 2018 році однокімнатну квартиру для своєї внучки, дочки відповідача, а оскільки на момент придбання цієї квартири їй було лише 13 років договір купівлі квартири був оформлений на відповідача. Те, що саме з 2020 року посипалися часті скарги позивачки в поліцію, підтверджується копіями документів, доданих нею до позовної заяви. У зв`язку із вказаним просив у задоволенні позову відмовити.

26.01.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивачка зазначила, що відзивом відповідача абсолютно не спростовано підставність позову. Поряд з цим, звернула увагу суду, що відповідно до правових позицій Верховного Суду вчинення фізичного та психічного насильства над особою, з якою відповідач проживає в одній квартирі є підставою для його виселення навіть без надання іншого житла, в той час, коли відповідач має у власності інше житло.

У судових засіданнях було допитано ряд свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_9 , яка являється знайомою позивачки та її сусідкою, повідомила, що позивачка разом зі своїм сином, його дружиною та дочкою проживають у спірній квартирі у АДРЕСА_4 . Зазначила, що їй відомо про те, що позивачка багато років має незадовільний стан здоров`я, порушену нервову систему через постійні сварки та скандали вдома. Свідок зазначила, що позивача постійно жаліється на те, що вдома нестерпні умови, бо син позивачки має намір виселити її з квартири. Свідку відомо, що позивачка деякий час (як працювала і мала матеріальну можливість) винаймала собі квартиру, оскільки вдома було неможливо проживати. Проте, на даний час позивачка такої можливості не має, оскільки не дозволяють її доходи. Зазначила, що уся сім`я сина створює неможливі умови проживання для позивачки. Зі слів свідка, позивачка оплачує комунальні послуги у більшому розмірі, ніж це робить її син. Окрім цього, свідок повідомила, що їй відомо, що відповідач має іншу квартиру по АДРЕСА_6 , проте усі речі відповідача знаходяться у спірній квартирі, у якій він проживає з своєю сім`єю, переїжджати в цю квартиру відповідач очевидно не бажає. Свідку відомо, що позивачка з приводу сварок і конфліктів зверталася до органів поліції, оскільки відповідач постійно чинить тиск на неї, вона постійно знаходиться у нервовому стані. Окрім цього, свідок повідомила, що позивачка інколи ночувала не вдома (у сусідів), зокрема і у неї також. Разом з цим, свідок зауважила, що очевидцем конфліктів свідок не була. Усі обставини відомі їй зі слів позивачки. Також свідку відомо, що відповідач працює на шахті.

Серед інших, було допитано свідка ОСОБА_8 , тещу відповідача. Остання повідомила, що квартиру по АДРЕСА_6 вона купила онучці після того, як продала спільну з своєю сестрою квартиру. Ці кошти свідок віддала відповідачу та її доньці (дружині відповідача), щоб вони купили онучці квартиру. Гроші на квартиру свідок передала своїй дочці без жодних розписок та договорів. Квартиру придбали у 2018 році. Свідок зазначила, що з 2017 року не була на цій квартирі. Про те, що власником квартири був її зять (відповідач), а не її дочка, свідку не було відомо. Свідок підтвердила що у неї самої були конфлікти з відповідачем, викликали поліцію та його було притягнуто до відповідальності. Свідок підтвердила, що у сторін є конфлікти з побутових питань, однак особисто свідком конфліктів та насильства свідок не була. Свідок вважає, що конфлікти провокує позивачка, оскільки їй це відомо зі слів онуки, яка повідомляла, що позивачка забороняє брати їм деякі речі та вказує, що не можна робити.

Свідок ОСОБА_6 , яка являється дружиною відповідача, підтвердила, що у їх сім`ї інколи мають місце конфлікти, як між нею та відповідачем, так і між позивачкою та відповідачем. Зазначила, що її свекруха викликає поліцію на кожну сімейну сварку. Свідок підтвердила, що справді відповідач може застосувати до позивачки фізичну силу (взяти за шкварку), хоча і з боку позивачки мало місце застосування фізичної сили (до прикладу, коли остання розбила об голову відповідача телефон). Свідок зазначила, що у квартирі по вул. Шевченка проживають: позивачка, відповідач, вона (свідок) та їх дочка, усі разом проживають в одній кімнаті. Повідомила, що відповідач працює, а вона ні. Свідок вважає, що ініціатором конфліктів є позивачка, а відповідач інколи відповідає на її словесні образи. Викликає поліцію завжди позивачка і потерпілою, як правило, є саме вона. Свідок зазначила, що за комунальні послуги вони платять по черзі. У спірній квартирі свідок та її донька не зареєстровані, а зареєстровані у квартирі по АДРЕСА_6 . Свідок підтвердила, що була придбана дана квартира для їх доньки і її вони хотіли одразу оформити на дочку, але оскільки вона неповнолітня, то оформили на відповідача. Свідок зауважила, що її матір (теща відповідача) давала на це згоду. Щодо приватизації спірної квартири, свідок зазначила, що позивачка хоче приватизувати її на себе.

Також було допитано свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що позивачка є її сусідкою. Свідок повідомила, що багато років знає позивачку, вони дружили давно, разом гуляли з дітьми. Повідомила, що конфлікти між сторонами почалися, коли помер чоловік позивачки та відповідач одружився. Свідок вважає, що сторонам важко жити в одній маленькій квартирі усім разом. Зазначила, що особисто конфліктів не бачила, але чула крики з квартири. Позивачка розповідала свідку про конфлікти, розповідала про поламані відповідачем речі, зокрема телевізор. Їй відомо, що відповідач викидав речі позивачки через вікно, зокрема телефон, і сама свідок допомагала позивачці його шукати. Свідок зазначила, що до одруження сина позивачка не мала ні з ким конфліктів, а після його одруження почалися конфлікти, оскільки великій сім`ї мало місця в маленькій квартирі. Був час, коли позивачка винаймала квартиру, тоді було усе спокійно. Свідку відомо, що позивачка внаслідок конфліктів викликала поліцію. У позивачки були синці внаслідок побоїв, завданих відповідачем, свідок бачила синці особисто. Також свідку відомо про те, що відповідач останню штовхав. Зауважила, що у позивачки є проблеми зі здоров`ям та лікарі рекомендують бути їй у спокої. Свідок підтвердила, що через конфлікти зі сином позивачка часто ночувала у сусідів. Через те, що співжиття позивачки з відповідачем є нестерпним, остання була змушена винаймати квартиру приблизно протягом 3-4 місяців, свідок у цьому позивачці допомагала.

Свідок ОСОБА_11 , яка є сусідкою сторін у будинку АДРЕСА_7 , повідомила, що у своїй квартирі АДРЕСА_8 , не проживає вже давно, однак добре знає позивачку. Свідок повідомила, що поки позивачка була на заробітках та пересилала гроші, усе було добре, тобто сім`я жила без конфліктів. Свідку відомо, що позивачка часто ночувала у сусідів через скандали вдома. Хто починає скандали свідку не відомо, але зазначила, що зазвичай гучніше сварку було чути від відповідача. Сварки були не лише в квартирі, але й чути такі сварки було на сходовій клітці. Свідку відомо, що відповідач цькував позивачку, бо має намір її виселити. Зауважила що позивачка беззахисна, за неї не було кому постояти.

У цьому ж судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_12 , яка є сусідкою сторін. Остання повідомила, що неодноразово чула конфлікти та сварки. Від інших сусідів свідку відомо, що конфлікти виникають через те, що позивачка не може вжитися з невісткою, тому позивачка починає скандали. Свідок не була очевидцем скандалів, лише чула шум, крики у їх квартирі. Свідок повідомила, що позивачка хоче жити сама, вона не поважає ні сина, ні невістку, ні свою внучку. Сама свідок зазначила, що не мала конфліктів ні з позивачкою, ні з відповідачем.

У судовому засіданні позивачка та її представник просили задовольнити позов, посилаючись на мотиви, викладені у заявах по суті спору.

Відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити, оскільки вважають, що квартира не належить позивачці, вони з відповідачем мають рівні права на квартиру, а задоволення позову порушить право відповідача на житло.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачка та відповідач є матір`ю і сином відповідно, що встановлено в процесі розгляду справи та сторонами не заперечувалося.

Позивачка та відповідач зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що встановлено судом із довідки, виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області №3924 від 24.10.2022 (а. с. 8).

Із довідки про реєстрацію місця проживання особи №1101, виданої Виконавчим комітетом Червоноградської міської ради установлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 з 14.06.1983 по даний час (а. с. 7).

Із копії ордеру №28435 від 02.11.1982 судом установлено, що дана квартира площею 16,74 м2 по АДРЕСА_7 надана відповідно до рішення Червоноградської міської ради народних депутатів №359 від 21.10.1982 чоловіку позивачки (батьку відповідача) ОСОБА_5 (а. с. 9). У даному ордері зазначено склад сім`ї: ОСОБА_1 (дружина) (а. с. 9).

Отже, позивачка ОСОБА_1 проживає у вищевказаній квартирі як член сім`ї наймача. Оскільки відповідач є сином наймача спірної квартири, він відповідно до закону має право на законних підставах проживати у спірній квартирі, як і позивачка.

Разом з цим, з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 20.04.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області судом установлено, що ОСОБА_5 (чоловік позивачки) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Позивачка вживала заходів для визнання її наймачем вищевказаного житлового приміщення, що вбачається із відповіді виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області №3/24-9646/6-14 від 23.10.2020, якою їй відмовлено у визнанні її наймачем вказаного житлового приміження, оскільки з нею у спірній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_3 , згода якого на вчинення такої дії в силу ст. 103 ЖК України є обов`язковою (а. с. 19).

Судом встановлено, що протягом тривалого часу між сторонами мають місце конфлікти, що призвело до даного позову.

Систематичність вчинення протиправних дій відповідачем відносно позивачки підтверджується наступним.

15.03.2020 відносно відповідача ОСОБА_3 було винесено терміновий заборонний припис серії АА №080577 відносно постраждалої особи ОСОБА_1 (позивачки ) (а. с.13).

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 12.10.2020 відповідача ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, що встановлено судом із копії постанови, яка міститься в матеріалах справи (а. с.15).

Також 12.10.2020 позивачка зверталася до поліції зі скаргою на образи та крики відповідача та просила прийняти міри до її сина за те, що він принижує її гідність протягом тривалого часу (а. с. 16). В матеріалах справи міститься талон-повідомлення єдиного обліку №8300 про прийняття і реєстрацію даної заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, з якого судом встановлено, що вищевказана скарга ОСОБА_1 від 12.10.2020 була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал НПУ» (а. с.17).

12.10.2020 у відповідь на вищевказану скаргу начальник Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області надав листа, у якому повідомив, що звернення позивачки були зареєстровані в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал НПУ»15.09.2020 за №7624 та 17.09.2020 за №7600, а за результатами перевірки по фактах, викладених у зверненнях, працівниками поліції не було виявлено ознак кримінального правопорушення, у зв`язку з чим відповідної інформації до ЄРДР внесено не було. Матеріали звернень скеровано до суду, оскільки в діях ОСОБА_3 вбачалися ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП (а. с. 18).

Із довідок про результати проведення перевірки за зверненням гр. ОСОБА_1 від 15.09.2020, 17.09.2020 (а. с. 23) та від 12.10.2020 (а. с. 24) судом установлено, що за результатами таких звернень відносно ОСОБА_3 було складено протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст.173-2 КУпАП та за ст.183 КУпАП відповідно (а. с. 23, 24).

15.02.2022 відносно відповідача ОСОБА_3 повторно було винесено терміновий заборонний припис серії АА №202771 відносно постраждалої особи ОСОБА_1 (позивачки) про заборону у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою (позивачкою) (а. с. 29).

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 28.04.2022 відповідача ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно його матері (позивачки), що встановлено судом із копії постанови, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 15).

Окрім цього, 30.11.2022 у Червоноградському РВП ГУ НП у Львівській області була зареєстрована заява ОСОБА_1 про вчинення домашнього насильства відповідачем відносно позивачки за таких обставин: відповідач 30.11.2022 вчинив з позивачкою конфлікт, під час якого вдарив її по обличчю, що встановлено судом з талону-повідомлення єдиного обліку №9219 (а. с. 51).

Із копія довідки, виданої КП «ЦМЛ ЧМР» установлено, що 30.11.2022 ОСОБА_1 зверталася в приймальне відділення КП «ЦМЛ ЧМР» з діагнозом забій м`яких тканин обличчя (а. с. 50).

Також з матеріалів справи вбачається, що 17.03.2023 у Червоноградському РВП ГУ НП у Львівській області була зареєстрована заява ОСОБА_1 про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, що встановлено судом із такої заяви та з талону-повідомлення єдиного обліку №2317. Позивачка повідомляла, що відповідач ОСОБА_3 систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, агресивно ставиться до неї, що призводить до фізичних та психологічних страждань та розладів її здоров`я, у зв`язку із чим просила внести відповідні відомості до ЄРДР (а. с. 94-95). Станом на день ухвалення рішення результати розгляду даної заяви (чи внесені відомості до ЄРДР) суду не відомі.

Поряд з цим, судом встановлено, що у відповідача наявне інше житло, і відповідно спірне житло не являється його єдиним житлом.

Так, із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна установлено, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а. с. 11).

Проте, в процесі розгляду даної справи, квартира АДРЕСА_3 була відчужена відповідачем своїй доньці ОСОБА_7 , на підтвердження чого суду надано договір дарування квартири від 14.04.2023, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Франгуловою Л. О. (а. с. 107).

При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.

Згідно з ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Так, судом було установлено, що позивачка та відповідач відповідно до ст. 64 ЖК України є членами сім`ї наймача покійного ОСОБА_5 (чоловіка позивачки та батька відповідача). Після смерті ОСОБА_5 договір найму ні позивачкою, ні відповідачем переукладений не був. Разом з цим, сторони на законних підставах проживають та зареєстровані у спірному житловому приміщенні, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 4, 5статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом приписів статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень частини 1 статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Верховний Суд у постанові від 27.10.2021 у справі №128/2294/17 зазначив, що згідно ізстаттею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до приписів частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, статтею 8 Конвенції встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання зворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19).

Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що відповідач систематично вчиняє конфлікти, заподіює фізичне насильство, грубо ігнорує правила співжиття, перешкоджає їй в користуванні квартирою, а неодноразові звернення до поліції та вжиті заходи запобігання є безрезультатними.

Надаючи оцінку аргументам позивачки, суд звертає увагу на те, що для застосування правил частини 1 статті 116 ЖК України необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що сторони проживають у вищевказаній спірній квартирі, між ними існують неприязні стосунки, постійно виникають конфлікти. Відповідач неодноразово порушував правила співжиття у вказаній квартирі, вчиняв домашнє насильство, за що був притягнений до адміністративної відповідальності та відносно якого виносилися тимчасові заборонні приписи. Проте, він своєї протиправної поведінки не змінив, що призвело до звернення позивачки до Червоноградського РВП із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Досліджені судом документи, зокрема постанови суду, термінові заборонні приписи, численні звернення позивачки до органів поліції та покази свідків, вказують саме на систематичне порушення правил співжиття відповідачем.

Суд зауважує, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

У вже згаданій постанові Верховного Суду від 27.10.2021 у справі №128/2294/17 зазначається, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Саме такі факти та обставини були встановлені судом у цій конкретній цивільній справі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» вказано, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У вже згаданому вище рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У світлі викладених норм права та практики ЄСПЛ суд прийшов до висновку, що виселення відповідача ОСОБА_3 зі спірної квартири є пропорційним способом захисту прав позивачки.

Численні свідки підтвердили, що між сторонами справді існує тривалий конфлікт, що фактично унеможливлює їхнє спільне проживання.

Також при ухваленні рішення суд враховує і те, що позивачка є особою похилого віку, іншого житла у неї немає, вона неодноразово була потерпілою від домашнього насильства від дій сина. Матеріальної можливості орендувати інше житло позивачка немає, а продовження проживання з її сином може призвести до непоправних наслідків.

Разом з цим, як встановлено в ході розгляду даної справи, відповідач продовжує свою протиправну поведінку і під час розгляду справи, що підтверджується дослідженими судом доказами, зокрема, заявою позивачки, зареєстрованою в органах поліції про вчинення кримінального правопорушення, халатно відноситься до наслідків розгляду даної справи.

Отже, вжиті до відповідача заходи запобігання (попередження) не дали позитивних результатів, тобто заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Важливим аспектом, який суд враховує при ухваленні даного рішення є те, що відповідач був власником іншого житла квартири АДРЕСА_3 , проте в процесі розгляду справи відчужив його своїй неповнолітній доньці, яка являється його членом сім`ї. Суд вважає, що такі дії відповідача спрямовані, перш за все, на негативний результат розгляду даної справи, а також його усвідомлення своєї неправомірної поведінки та можливих наслідків такої.

Разом з цим, суд враховує і те, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача, оскільки він може проживати із своєю сім`єю у квартирі АДРЕСА_3 .

Відтак, суд вважає, що такий крайній захід як виселення відповідача без надання іншого жила є абсолютно виправданим, таке втручання у його право на житло переслідує легітимну мету, є необхідним у демократичному суспільстві у світлі згаданих норм права, практики Європейського суду прав людини та позицій Верховного Суду.

Варто зазначити, що оцінюючи виселення відповідача з квартири на предмет пропорційності та балансу прав та інтересів обох сторін суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом шляхом його виселення відповідатиме таким критеріям, оскільки судом враховано: систематичне порушення відповідачем правил співжиття; тривалість і глибина конфлікту між сторонами, неможливість спільного проживання у квартирі; відсутність угоди між сторонами про подальший порядок та умови проживання відповідача у квартирі; відсутність доказів щодо можливості іншого варіанту вирішення спору, який би забезпечив безумовне та реальне дотримання прав позивача на це житло, повагу до її приватного життя.

У контексті таких висновків суд має визнати справедливими аргументи сторони позивача про те, що у даному випадку права та інтереси позивача, як користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, з боку якого встановлені факти порушення правил співжиття та неможливість їх спільного проживання у квартирі, а отже виселення відповідача з квартири є адекватним, пропорційним та необхідним заходом, який дозволить ефективно, справедливо та у законному порядку вирішити даний триваючий спір між сторонами, з дотримання балансу у правах та в інтересах позивача і відповідача.

Таким чином, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

В силу ст. 141 ЦПК України у зв`язку з тим, що даний позов задоволено у повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 992, 40 грн. слід стягнути з відповідача.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

Згідно Постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 року №640/18402/19 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачкою на підтвердження сплати витрат на правову допомогу долучено: договір про представництво інтересів (надання професійної правничої допомоги) від 21.10.2022, укладений з адвокатом Бордюком М. Й. №б/н (а. с. 31), ордер на надання правничої допомоги між позивачкою та адвокатом Бордюком М. Й. (а. с. 33); договір про представництво інтересів (надання професійної правничої допомоги) від 21.10.2022, укладений з адвокатом Савкою Р. І. №22/10/21-2; ордер на надання правничої допомоги між позивачкою та адвокатом Савкою Р. І. (а. с. 35); квитанція до платіжної інструкції №39284583 від 28.10.2022 на суму 4000 грн. (а. с. 72).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачкою послуг адвокатів та понесення у зв`язку з цим витрат.

Суд також враховує положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач та представник відповідача не заперечували щодо розміру витрат на правничу допомогу, про зменшення таких не заявляли.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, враховуючи те, що представництво інтересів здійснювало два адвокати, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. є доведеними та підлягають до стягнення.

Керуючись: ст. ст. 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273,354, 355 ЦПК України, ст.9, 64, 109, 116, 150, 156, 157 Житлового кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення із житлового приміщення, через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) виселити з квартири АДРЕСА_1 , через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливе проживання з ним в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві)гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) витрати на правову допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його оголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08.05.2023.

Суддя: М. В. Мельникович