Ухвала

24 березня 2023 року

місто Київ

справа № 733/1962/16

провадження № 61-3211ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 24 січня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Фабула справи

ОСОБА_1 у грудні 2016 року звернувся до суду з позовом до Державної акціонерної компанії «Хліб України» (далі - ДАК «Хліб України»), у якому просив стягнути з ДАК «Хліб України» на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 03 лютого 2006 року за період з 05 червня 2006 року до 01 грудня 2016 року в розмірі 158 056, 92 грн.

Рішенням від 07 лютого 2017 року Ічнянський районний суд Чернігівської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою від 30 березня 2017 року Апеляційний суд Чернігівської області визнав неподаною та повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Постановою від 23 травня 2018 року Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 березня 2017 року - без змін.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_1 неодноразово звертався із касаційними скаргами на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та на ухвали Верховного Суду, якими вирішувалося питання щодо прийняття до розгляду його касаційних скарг.

Ухвалами від 17 грудня 2019 року, від 03 лютого 2020 року та від 20 березня 2020 року Верховний Суд відмовляв у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року.

Ухвалою від 29 березня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 20 березня 2020 року.

Ухвалою від 11 травня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року, ухвалу Верховного Суду від 20 березня 2020 року та ухвалу Верховного Суду від 29 березня 2021 року.

Ухвалою від 30 червня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року, ухвали Верховного Суду від 20 березня 2020 року, від 29 березня 2021 року, від 11 травня 2021 року.

Ухвалою від 16 серпня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року, ухвали Верховного Суду від 20 березня 2020 року, від 29 березня 2021 року, від 11 травня 2021 року, від 30 червня 2021 року.

Ухвалою від 04 жовтня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 16 серпня 2021 року.

Ухвалою від 16 листопада 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року.

Ухвалою від 24 грудня 2021 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 16 листопада 2021 року.

Ухвалою від 14 лютого 2022 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 24 грудня 2021 року.

Ухвалою від 31 травня 2022 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 лютого 2022 року.

Ухвалою від 14 липня 2022 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 31 травня 2022 року.

Ухвалою від 14 вересня 2022 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 14 липня 2022 року.

Ухвалою від 08 листопада 2022 року Верховний Суд залишив без розгляду касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та на ухвалу Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в зв`язку з тим, що суд визнав такі дії заявника зловживанням процесуальними правами.

Ухвалою від 24 січня 2023 року Верховний Суд залишив без розгляду касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та на ухвалу Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в зв`язку з тим, що суд визнав такі дії заявника зловживанням процесуальними правами.

Доводи та аргументи заявника

ОСОБА_1 02 березня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 24 січня 2023 року.

Висновки Верховного Суду

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу, додані до неї документи, зробив висновок про наявність підстав для залишення касаційної скарги без розгляду, оскільки заявник зловживає своїми процесуальними правами, а скаргу подано на судові рішенні, які не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Тож за змістом статті 389 ЦПК України, яка містить спеціальну норму процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, до переліку судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню, не входять усі судові рішення Верховного Суду. Тобто, касаційному оскарженню не підлягають ухвали та постанови Верховного Суду, які є остаточними.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники справи повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд звертає увагу на те, що саме з метою виконання такого завдання сторона у справі має користуватися процесуальними правами, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Отже, якщо сторона здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей або без певної правової мети, вона виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від таких дій. І саме на це спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Ці заходи передбачені у частині четвертій статті 44, частині першій статті 143, пункті 5 частини першої статті 144, статті 148 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, неодноразове подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_1 неодноразово подавав касаційні скарги на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та на ухвали Верховного Суду про відмову у відкритті касаційного провадження, які не підлягають касаційному оскарженню. Також касаційні скарги заявником були подані на ухвали Верховного Суду від 08 листопада 2022 року та від 24 січня 2023 року, якими Суд визнав подання ОСОБА_1 кожної касаційної скарги зловживанням процесуальними правами, внаслідок чого касаційні скарги залишено без розгляду.

Зважаючи на ці факти, Верховний Суд визнає дії ОСОБА_1 щодо направлення касаційної скарги на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 24 січня 2023 року зловживанням процесуальним правом.

Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 24 січня 2023 року підлягає залишенню без розгляду відповідно до правил частини третьої статті 44 ЦПК України.

Додатково Верховний Суд вчергове наголошує (таке попередження наявне в ухвалах від 08 листопада 2022 року та від 24 січня 2023 року) та роз`яснює заявникові, що задля запобігання зловживанню процесуальними правами Суд повноважний застосовувати до нього заходи процесуального примусу, а саме вжити стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина четверта статті 44, пункт 2 частини першої статті 148 ЦПК України), тобто від 805, 20 грн до 8 052, 00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»).

За правилами частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках, зокрема у пункті 2 зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Відповідно до частини другої статті 148 ЦПК України у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд зробив висновок, що дії ОСОБА_1 є зловживанням процесуальними правами у зв`язку із чим Суд залишає його касаційну скаргу без розгляду та вчергове роз`яснює заявникові, що у разі подальшого вчинення ним подібних дій, які матимуть ознаки зловживання процесуальними правами, суд буде зобов`язаний застосувати заходи процесуального примусу, визначені статтею 148 ЦПК України.

Керуючись частиною першою статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року та ухвалу Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення середньої заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі залишити без розгляду.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак