ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1239/23 Справа № 204/7606/21 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Національний банк України про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2021 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Національний банк України про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 24.04.2007 року між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №935-Н/1, який посвідчено приватним нотаріусом Петренко К.В. 09.12.2010 року приватний нотаріус Царєйкін М.М. здійснив державну реєстрацію припинення іпотеки на квартиру. Відповідні записи внесено до Державного реєстру. 07.12.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Златовою Н.А. 05.08.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено незаконний Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги за яким, нібито, відступлено права вимоги за договором іпотеки, який припинено. 08.12.20202 року державний реєстратор Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області Строєнко Л.О. незаконно поновила державну реєстрацію іпотеки та обтяження на квартиру, за припиненим Договором іпотеки. Так, підставами для державної реєстрації зазначається припинений Договір іпотеки, Договір про відступлення прав вимоги; Іпотекодержатель: ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», Іпотекодавець: ОСОБА_2 02.09.2021 року позивака дізналася про те, що державним реєстратором незаконно зареєстровано іпотеку на її квартиру. Тобто, через 10 років після припинення іпотеки на квартиру, відповідач-1 незаконно відступив право вимоги за договором іпотеки відповідачу-2, не дивлячись на те, що Державний реєстр містив інформацію про припинення іпотеки. Відступлення прав вимоги за Договором іпотеки порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , як власника квартири, оскільки створило не тільки незаконне обтяження квартири, а й створює ризик незаконного звернення стягнення на таке нерухоме майно, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом. Просила суд визнати недійсним договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки №935-Н/1 від 12.04.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В., зареєстровано в реєстрі за №1577; визнати припиненим з 09.12.2010 року договір іпотеки №935-Н/1 від 24.04.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К.В. та зареєстровано в реєстрі за №1577.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Національний банк України про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року ОСОБА_1 просить змінити мотивувальну частину рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровська від 08.09.2022 року, виключивши з мотивувальної частини зазначеного рішення абзаци з 12 сторінка 5 по абзац 9 сторінка 6, а саме: "Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги). Проте, важливо відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор

передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ані з боржником, ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору. Тобто, по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань, тоді як в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються з фактором, як це передбачено в ст.1082 Цивільного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1221) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено відповідний правовий висновок.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Як зазначено у пункту 2 спірного договору розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора. Права кредитора за основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.

При укладенні спірного договору про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення прав вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, с наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

3 огляду на те, що відповідно до ст.4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

У позовній заяві ні позивачка, ні й представник не зазначили, які й права, свободи чи законні інтереси порушені оспорюваним договором".

Викласти мотивувальну частину рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2022 року в редакції розділу V апеляційної скарги.

У відзиві ТОВ «Дніпрофінансгруп» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відзиві Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року від інших осіб до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 квітня 2007 року між ОСОБА_2 (позичальник) та ВАТ КБ «Надра» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки №935-Н/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. (т.1, а.с. 9-12).

Відповідно до відомостей з державного реєстру записів обтяження на підставі договору іпотеки №935-Н/1, р.№1577, 24.04.2007 року, зареєстрована заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4864007, дата реєстрації 24.04.2007 року, на майно: квартира, за адресою: АДРЕСА_1 . 09.12.2010 року вилучено запис про обтяження, реєстраційний номер іпотеки 4864007 (т.1, а.с.13-14).

07 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., відповідно до якого ОСОБА_1 придбала у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19-21).

05.08.2020 року між ПАТ «Банк «НАДРА» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено Договір №GL48N718070_blank відступлення прав вимоги предметом якого було відступлення прав вимоги за кредитними договорами, та всіма іншими похідними договорами, укладеними між фізичними особами та ПАТ «Банк «Надра» (т.1, а.с.24-28).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №277421439, 30.09.2021 року на підставі договору купівлі - продажу квартири, серія та номер 9583, виданого 07.12.2018 року, приватним нотаріусом Златовою Н.А., за ОСОБА_1 зареєстровано право власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44474483), частка власності 1/1.

08.12.2020 року державним реєстратором Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області на підставі договору №GL48N718070_blank, виданий 05.08.2020 року, зареєстровано іпотеку нерухомого майна, квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотекодавець ОСОБА_2 , іпотекодержатель ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (т.1,а.с. 88-90).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р роз`яснення, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги). Проте, важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ані з боржником, ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору. Тобто, по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань, тоді як в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються з фактором, як це передбачено в ст.1082 Цивільного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено відповідний правовий висновок.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Як зазначено у пункту 2 спірного договору розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора Права кредитора за основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.

При укладенні спірного договору про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення прав вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими.

З огляду на те, що відповідно до ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

У позовній заяві ні позивачка, ні її представник не зазначили, які її права, свободи чи законні інтереси порушені оспорюваним договором.

Згідно ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Отже, банк, як сторона договору та кредитор, має право відступити право вимоги за кредитним договором.

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України зміна кредитора у зобов`язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, як і сам факт укладання договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки №935-Н/1.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки на теперішній час факту порушення відповідачами прав позивача судом не встановлено, а тому підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав немає, так як неможливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено. Доказів на підтвердження заявленої вимоги про визнання припиненим договору іпотеки №935-Н/1 від 24.04.2007 року позивачем, представником позивача в судовому засіданні не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що вона як власниця квартири, має право звернутися до суду для захисту порушеного права власності, так як відповідач заявляє права на обтяження квартири іпотекою, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. До того ж, позивач просить визнати недійсним договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року за результатами проведення аукціону 22.05.2020 року, однак не надає обґрунтування саме порушень умов проведення аукціону 22.05.2020 року в законодавчому аспекті. Оскільки позивачкою не доведено та не надано доказів виконання основного зобов`язання за кредитним договором №8/2007/840-К/935-Н від 24.04.2007 року, в силу існування його обов`язку доказування та подання доказів, передбаченого ст. 13, 81 ЦПК України, підстави для визнання припиненим похідного зобов`язання за договором іпотеки №935-Н/1 від 24.04.2007 відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова