Справа № 462/3463/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2023 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Палюх Н.М.

при секретарі Демидюк О.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Львова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи - Четверта Львівська державна нотаріальна контора, Служба у справах захисту дітей Пустомитівської районної державної адміністрації про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 11.06.2018 звернулася у суд з позовом, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить визнати заповіт ОСОБА_6 , посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. 18.01.2017, зареєстрованого в реєстрі за №1-21 - недійсним, як такий, що укладений дієздатною фізичною особою, яка у момент його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що її колишнім чоловіком ОСОБА_6 було укладено заповіт на користь брата ОСОБА_2 , незважаючи на те, що у нього була дочка ОСОБА_4 , яка є спадкоємицею першої черги після смерті батька ОСОБА_6 . Однак, стало відомо, що ОСОБА_6 мав хронічні захворювання, з приводу яких неодноразово був госпіталізований з метою отримання стаціонарного лікування. Вважає заповіт ОСОБА_6 недійсним у зв`язку з тим, що його стан здоров`я на момент підписання заповіту погіршувався, він страждав низкою захворювань: дилятаційна кардіоміопатія, тріпотіння передсердь, недостатність мітрального і трикуспідального клапанів, виражена легенева гіпертензія, лівобічний гідроторакс, хорнічна серцева недостатність ІІ Б ст. із зниженою систолічною функцією лівого шлуночка, хронічний гепатит змішаної етіології (токсично-аліментарного та кардіального генезів) з мінімальною активністю, хронічна лімфоїдна лейкемія. ОСОБА_6 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальній 5-ій міській клінічній лікарні та Львівському обласному державному клінічно лікувально-діагностичному кардіологічному центрі І кардіологічне відділення. Крім цього, 09.06.2016 ОСОБА_6 встановлено першу «А» групу інвалідності безтерміново. Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №1126 від 09.06.2016, укладеною Міжрайонною спеціалізованю кардіологічною МСЕК №2, ОСОБА_6 потребував постійного стороннього догляду. Вищевказані хвороби, якими страждав заповідач, могли вплинути на рівень його свідомості у момент підписання заповіту. Відтак, не можна виключати негативний вплив лікарських препаратів, які були призначені заповідачу, на момент підписання заповіту на рівень його свідомості. Беручи до уваги хворобливий стан, та те, що ОСОБА_6 перебував у «Львівському геріатричному пансіонаті», позивачка вважає, що заповідач був у пригніченому стані, на момент укладення заповіту, був безвольним і байдужим до життя, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За наведеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.07.2018 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: Четверта львівська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації про визнання заповіту нікчемним.

20.08.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Покликається на те, що з моменту складання заповіту (18.01.2017) до дня смерті заповідача ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), останній за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивачки, чи іншої особи не приймав, що може бути розцінено судом, як вільне волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідача, і свідчить про те, що померлий ОСОБА_6 діяв відповідно до свого бажання, його намір був вільним і відповідав його внутрішній волі. Окрім цього, у заповіті є відмітка приватного нотаріуса про те, що особа заповідача встановлена, дієздатність перевірена та на прохання самого заповідача зміст заповіту було прочитано вголос і власноручно підписано, що відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій, чинних на момент складання заповіту. Заповіт, складений ОСОБА_6 , відповідає встановленій законом формі та змісту і у момент складання даного заповіту ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій, особисто підписав заповіт, а тому відсутні законні підстави для визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.01.2023 замінено позивача ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , на повнолітню ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що ще за життя ОСОБА_6 до Пустомитівського районного суду Львівської області було подано позовну заяву до ОСОБА_5 , матері позивачки, про поділ спільного майна подружжя. Такий позов підписано братом померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , що свідчить про його особисту зацікавленість у вирішенні справи, адже померлий з часу припинення фактичного проживання із ОСОБА_5 , а також після розірвання шлюбу судом навіть не намагався вчиняти будь-які дії щодо поділу майна. Це свідчить про розуміння та визнання з його боку факту набуття цього майна лише завдяки ОСОБА_5 в інтересах доньки ОСОБА_4 . Зазначила, що ОСОБА_6 хворів важкими хронічними захворюваннями. Йому було встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново. Таку групу інвалідності встановлюють особам з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги чи диспансерного нагляду інших осіб, фактично, люди із І групою інвалідності не здатні до самообслуговування. Зважаючи на всі хвороби ОСОБА_6 , це все у сукупності вказує на погіршення якості життя людини, яке аж ніяк не призведе до позитивного настрою, відчуття радості життя, а навпаки сприяє погіршенню самопочуття, втрати інтресу до життя та негативних думок. Враховуючи те, що ОСОБА_6 перебував у вираженому депресивному стані, відтак не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тим більше висловлювати свою волю щодо розпорядження майном. Просить позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, покликаючись на те, що висновок судово-психіатричної експертизи помилковий, адже в медичній документації вказано про вживання міртазепіну ОСОБА_6 . Однак в кардіологічному центрі відповідачу пояснили, що вживання такого препарату могло негативно вплинути на стан здоров`я померлого ОСОБА_6 , а відтак вважають, що даний препарат останній не міг приймати. Дали пояснення з приводу того, що брат відповідача - ОСОБА_6 захворів в першій половині 2016 року, в місяці лютому в нього підвищилась температура тіла, він погано себе почував і був госпіталізований до лікарні у важкому стані з низькою фракцією викиду близько 20-18%, в нього опухали ноги, не міг ходити. В 5 міській лікарні виявили збільшені лімфовузли і хворобу серця. Коли ОСОБА_6 перевели до кардіоцентру, фракція викиду знизилась до 11%, кардіопрепарати не допомагали і ОСОБА_6 встановили І групу інвалідності. Лікар ОСОБА_7 призначав йому серцеві препарати. З червня 2016 року до березня 2017 року ОСОБА_6 перебував у геріатричному центрі. Заповіт ОСОБА_6 уклав 18.01.2017 року, при цьому усвідомлював значення своїх дій і міг керував ними. Окрім цього, у 2016 році подав заяву про поділ майна до Пустомитівського районного суду Львівської області. Також зазначили, що ОСОБА_6 мав сім`ю з 1988 року, разом з ОСОБА_5 усиновили хлопчика, з яким проживали у квартирі батьків відповідача на АДРЕСА_1 . Квартира була приватизована на чотирьох осіб, серед яких і ОСОБА_5 . В подальшому подружжя посварилося і розійшлося. У 2007 році квартиру продали, кошти поділили між співвласниками. Кошти після продажу квартири ОСОБА_6 спочатку поклав на рахунок у Приватбанку, а з часом віддав ОСОБА_5 без розписки. Після продажу квартири ОСОБА_6 став проживати у квартирі сина у м.Львові, а ОСОБА_5 з сином в цей час проживали в с.Годовиця. Вважають, що будинок у с.Годовиці належить ОСОБА_5 та померлому ОСОБА_6 , так як останній фізично допомагав його будувати і в 2006 році такий був збудований спільними зусиллями подружжя. Звертають увагу, що у подружжя був спільний бізнес, який започаткувала ОСОБА_5 , а після того, як вони почали проживати окремо, в 2004 році ОСОБА_6 все залишив дружині. Померлий також займався підприємницькою діяльністю окремо, але у 2004 році, коли розійшовся з дружиною, припинив діяльність ФОП, не мав коштів, шукав роботу, яка не носила постійного характеру. Стосовно непотребу, який збирав померлий, вказали, що дійсно дещо приносив у квартиру, але в подальшому ці речі продавав чи міняв. Ствердив, що ОСОБА_6 не міг бути біологічним батьком доньки ОСОБА_8 , оскільки не міг мати дітей. Перед укладенням заповіту ОСОБА_6 усвідомлював всі свої дії. Просять в позові відмовити.

Представник третьої особи Четвертої Львівської державної нотаріальної контори - Мігущенко З.Г. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила. Додатково повідомила, що жодних сумнівів стосовно дієздатності ОСОБА_6 в момент посвідчення заповіту в неї не було, таку дієздатність нею перевірено шляхом спілкування. Зазначила також про те, що не пам`ятає чи самостійно прийшов до нотконтори ОСОБА_6 , а також чи надавав заповідач посвідчення інваліда. Ствердила ту обставину, що ОСОБА_6 вчинив правочин в приміщенні нотаріальної контори. Підтвердила і те, що має вищу юридичну освіту та не має медичної освіти.

В судовому засіданні були допитані в якості свідків особи, котрі надали свої покази.

Так, ОСОБА_5 , будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, повідомила, що проживала в шлюбі з ОСОБА_6 до кінця 2001 року. Оскільки дітей подружжя довго не мало, усиновили хлопчика. В подальшому ОСОБА_5 завагітніла. Маючи на меті покращити благоустрій у квартирі до народження доньки, свідок розпочала ремонт, що стало причиною сварки, яка призвела до того, що вагітна жінка з маленьким сином опинилися на вулиці. Деякий час жінка з сином проживала у тітки, далі переїхали до матері, а потім переселилась з дітьми у квартиру на АДРЕСА_2 . З чоловіком не спілкувалась з того часу, як він вигнав її з дому, жодної допомоги не пропонував, фінансово не підтримував, життям та здоров`ям дітей не цікавився. Оскільки після смерті батька в с.Годовиця залишилась земельна ділянка, у 2004 році розпочала будівництво будинку, куди переїхала з дітьми у 2006 році. З 2006 року ОСОБА_6 почав проживати в квартирі ОСОБА_5 на АДРЕСА_2 , куди стягував всякий непотріб, не сплачував за комунальні послуги. ОСОБА_6 ніде не працював, але оформляв кредити, які виплачувала свідок. Спілкувались рідко.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона перебуває у родинних відносинах з родиною ОСОБА_5 . Її тітка жила по сусідству з родиною ОСОБА_10 . Повідомила, що померлий завжди поводив себе дивакувато, на останньому місяці вагітності вигнав ОСОБА_11 та їх усиновленого сина з дому та не дозволив туди повернутись. В подальшому ОСОБА_11 з дітьми проживали у квартирі на АДРЕСА_2 . Чоловік до жінки з дітьми не приїжджав і нічим не допомагав. Звернула увагу на те, що відвідуючи свою тітку, бачила ОСОБА_6 , який завжди був голодний, а квартира забита сміттям, стінка між кімнатою і туалетом розбита, при цьому квартира була у такому стані до моменту продажу, сусіди були спантеличені наявністю великої кількості мотлоху у квартирі. Померлого бачила останній раз в січні 2005 року.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_5 у с.Годовиця Львівської області. Вони знайомі з 2003 року, близько приятелюють з 2017 року. Проживаючи поблизу ОСОБА_5 , жодного разу не бачила ОСОБА_6 . Мати позивачки довгий час будувала будинок, в чому їй допомагали брат та кум.

Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що братів ОСОБА_10 знає з дитинства, оскільки був їх сусідом. Оскільки подружжя ОСОБА_6 не мало дітей, то усиновило хлопчика, після чого ОСОБА_5 завагітніла. Як вказав свідок, ОСОБА_6 вигнав вагітну дружину з сином з квартири через ремонт і на його зауваження щодо такої поведінки, просив не пхатись до його справ. Із ОСОБА_5 в подальшому неодноразово бачився, кілька разів був на будівництві будинку в с.Годовиця, при цьому померлий ОСОБА_6 нічим не допомагав ОСОБА_5 та дітям. Через два чи три роки після того, як ОСОБА_6 вигнав дружину, свідок потрапив до квартири, де ОСОБА_14 проживав сам. Квартира була захаращена, для того щоб пройти була вузенька стежка. Перегородка між кухнею і туалетом була відсутня, на його запитання, чому нічого в квартирі не робить, померлий відповів, що чекає спонсора. З братом ОСОБА_2 померлий спілкувався не дуже добре, бо той стверджував, що донька не є його дитиною. Свідок також наголосив на тому, що ОСОБА_6 поводив себе неадекватно, не сприймав реальності, пустив до хати якогось бомжа, всі меблі з хати продав. В подальшому взяв в кредит на жінку ноутбук, бо хотів, зі слів померлого, починати бізнес. Останній раз бачив ОСОБА_6 за півроку до смерті, він був чисто вбраний, жалівся на хворе серце.

Свідок ОСОБА_15 надав свідчення про те, що він є братом ОСОБА_5 . Познайомився із ОСОБА_6 у 1990 році. Через те, що його сестра почала ремонт в квартирі, її чоловік ОСОБА_6 вигнав її вагітну з сином з хати, після чого вони разом більше не проживали. Після того, як продали квартиру на АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 проживав у його квартирі на АДРЕСА_2 протягом 2006-2013. Зазначив, що померлий зносив до квартири сміття та всякий непотріб, не оплачував комунальні послуги. Наголосив на тому, що померлий працював якийсь час у ОСОБА_5 , але ні товару, ні грошей не мав. З 2014 року померлий проживав у квартирі прийомного сина на АДРЕСА_3 . Останній раз ОСОБА_6 бачив за рік до смерті.

ОСОБА_16 надала суду свідчення про те, що вона є колишньою дружиною відповідача, відносини з ОСОБА_5 у неї скалися недружні. Зазначила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі. Після того, як ОСОБА_6 вигнав дружину з квартири, вони постійно розходились і сходились. Пригадати в якому році це було не може, однак стверджує, що ОСОБА_17 пішла від чоловіка після народження доньки. Наголосила, що у 2002 році відвідувала ОСОБА_6 у квратирі на вул. Студентській, де він проживав сам. Ствердила, що після смерті її свекрухи, ОСОБА_5 повернулась проживати у квартиру на вул.Студентську. Дана квартира була приватизована 4 особами, після продажу якої у 2006 році гроші були поділені між співвласниками і з того часу вона із ОСОБА_5 не спілкувалася. Час від часу ОСОБА_6 приходив в гості та говорив, що підпрацьовує сантехніком на будовах, живе в квартирі прийомного сина ОСОБА_18 . Зазначила, що ОСОБА_6 захворів у 2014 чи 2015 роках, вже не працював, не мав де жити і вони з ОСОБА_2 поклали його в лікарню, де лікували від грипу та інфаркту. Останній раз бачила померлого ОСОБА_6 на Різдвяні свята у 2017 році, жодних препаратів в той час він не вживав, не міг багато ходити. Однак, не зважаючи на такий важкий стан здоров"я ОСОБА_6 , не вбачали за необхідне взяти його до себе додому.

ОСОБА_19 надала свідчення про те, що вона є двоюрідною сестрою покійного ОСОБА_6 . Зі слів ОСОБА_6 знає, що будинок у с.Годовиця будувався ним разом з ОСОБА_5 . Звернула увагу на те, що ОСОБА_6 був вічно голодний, підпрацьовував. Не могла пригадати скільки років подружжя прожило разом. Хоча наголосила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом проживали до смерті тітки, дітей на той час у них не було. Після того, як продали квартиру на АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 жив де прийдеться. Підпрацьовував на будовах, де і проживав, вигляд мав занедбаний. Ствердила, що ОСОБА_6 не міг мати дітей, бо мав проблеми з сперматозоїдами, признав ОСОБА_8 своєю донькою, з прийомним сином підтримував зв`язок. Будинок ОСОБА_6 та ОСОБА_5 будували, коли вже жили окремо. Коли будинок здано в експлуатацію не знає, жодного разу там не була, але зазначає, що ОСОБА_6 допомагав його будувати. Останній раз спілкувалась із ОСОБА_6 , коли відвідувала його в лікарні, але коли саме це було пригадати не може.

Свідок ОСОБА_20 дав свідчення про те, що товаришував з покійним ОСОБА_6 більше 30 років, вони разом працювали до кінця 80-х років. Ствердив, що між подружжям ОСОБА_10 почали погіршуватись стосунки через дитину, ОСОБА_6 показував якусь бумажку, де було написано, що він безплідний. Описуючи відомі йому подробиці життя померлого, вказав, що в квартирі не було порядку, ОСОБА_21 ночував в тому місці, де й працював. Коли подружжя ОСОБА_10 перестало разом проживати не пригадує, але деякий час ОСОБА_6 жив у квартирі ОСОБА_5 , яку захламив. Йому не відомо, чи після розірвання шлюбу подружжя поділило майно. Де саме з 2001 року проживала ОСОБА_5 , йому не відомо. Бачився із ОСОБА_6 приблизно 4-5 рази на рік, який у нього був стан здоров`я у 2016 році не пригадує. За час проживання ОСОБА_6 у притулку, стан його здоров"я покращився. Перед смертю спілкувався з ОСОБА_6 , в його психічному стані нічого не змінилось, єдине, що був спокійний. Про складання ОСОБА_6 заповіту дізнався від ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_22 дав свідчення про те, що він працює лікарем кардіологом, померлий ОСОБА_6 був його родичем. У 2016 році ОСОБА_6 самостійно звернувся до нього за медичною допомогою, йому було встановлено діагноз: дилятаційна кардіоміопатія, захворювання серця, яке дає виражену серцеву-судинну недостатність. Він був у важкому стані і для покращення стану здоров"я його госпіталізували до 5 міської лікарні, а в подальшому для ефективного лікування перевели до кардіоцентру. Після лікування стан здоров"я ОСОБА_6 дещо покращився, однак він потребував паліативної допомоги, був переведений до 5 міської лікарні для стабілізації стану. Зазначив, що ОСОБА_6 не міг мати дітей і з цього приводу проводилася експертиза, проте у якому році відповісти не може. Ствердив, що показів до вживання препарату міртазепіну на момент поступлення до геріатричного центру у ОСОБА_6 не було. Зазначив, що у померлого діагностовано цироз печінки, як ускладнення дилятаційної кардіоміопатії. Також зазначив, що під час лікування в кінці 2016 на початку 2017 років померлий усвідомлював свої дії, депресивних синдромів в нього не було. Наголосив, що померлому встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново, він потребував стороннього догляду, так як швидко втомлювався, не міг себе обслуговувати. Про існування заповіту ОСОБА_6 дізнався від його брата ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні лікар-психіатр КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат» Антонюк Р.С. повідомила, що на момент поміщення ОСОБА_6 до закладу працювала завідувачем відділення. Останній проживав у геріатричному центрі та лікувався у 5 міській клінічній лікарні. Окрім основного кардіологічного захворювання, хворів лейкозом. Повідомила, що ОСОБА_6 звертався з приводу депресії на фоні основного захворювання. За час перебування ОСОБА_6 у геріатричному центрі його ніхто не відвідував і не цікавився станом його здоров`я. На запитання з приводу записів в історії хвороби ОСОБА_6 повідомила, що записи чорною ручкою виконані лікарем-терапевтом, а синьою лікарем-психіатром і такі були виконані 15.07.2016. На запитання, чи усвідомлював померлий значення своїх дій, відповіла ствердно. Щодо запису від 17.02.2017 року повідомила, що зазначено «психічно здоровий», адже депресивний синдром це сукупність симптомів, які на момент проведення огляду могли зникнути.

Свідок ОСОБА_23 дав свідчення про те, що він працює лікарем кардіологом і ОСОБА_6 не пам`ятає, однак згідно медичної виписки, він був його пацієнтом. З медичної документації видно, що ОСОБА_6 в лютому 2016 року був у важкому стані з порушенням ритму серця. Стан пацієнта передбачав необхідність проведення оперативного втручання - трансплантації серця, як єдиний можливий спосіб допомоги. ОСОБА_6 міг самостійно пересуватись в межах палати, до санвузла та їдальні. Йому призначалося лікування для підтримки роботи серця, при лікуванні проводилися консультації з лікарем-гематологом та кардіологом ОСОБА_22 . Лікар-психіатр до пацієнта не запрошувався, так як той був спокійний і психічних зрушень не спостерігалося, хоча наголосив, що стан ОСОБА_6 був важкий.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та експертів, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За приписами ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

У пунктах 1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 202ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Згідно з вимогами ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним, при цьому правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229 - 235 ЦК України.

Згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд, не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Як встановлено судом, ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 18.01.2017 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстрований в реєстрі за №1-21, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповів своєму брату ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 / том 1 а.с.6/.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /том 1 а.с.69/.

З метою об`єктивного розгляду справи та для з`ясування вісх обставин справи, 12.12.2019 судом призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №08/К від 04.04.2020, ОСОБА_6 в останній рік життя хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та затруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушення сну. Такий психічний стан був кваліфікований лікарем психіаторм, як депресивний синдром. Відповідно до діагностичних критеріїв, стандартів Міжнародної кваліфікації хворіб вищевказані симптоми відповідають проявам тяжкого психічного розладу, а саме - органічного афективного розладу настрою, вираженого депресивного стану, що позбавляло ОСОБА_6 адекватно сприймати навколишні події та критично оцінювати свій стан та поведінку. ОСОБА_6 на момент укладання заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /а.с. 67-74/.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_24 висновок судово-психіатричного експерта № 08/К підтримав, зазначивши, що висновок є обгрунтованим та повним. Ствердив, що ОСОБА_6 на момент укладення заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Такий стан підтверджено наявною в матеріалах справи та дослідженою під час проведення експертизи медичною документацією. Зазначив, що у ОСОБА_6 був важкий стан здоров`я, на фоні якого завжди виникають певні афективні розлади емоцій, при цьому виникає депресія, це і є емоційний розлад. Також у ОСОБА_6 були органічні ураження головного мозку, що підтверджується записами невропатолога, а саме: ослабленість конвергенції, розлади статики, координації рухів та ходи. Вказано, що потребує постійної сторонньої допомоги. Встановлений діагноз дилятаційна кардіоміопатія, тріпотіння передсердь, неправильної форми, недостатність… (нерозбірливо) виражена легенева гіпертензія, ХСН із зниженою систолічною функцією,… (нерозбірливо), двобічний гідроторакс. Хронічний гепатит. Хронічна лімфоїдна лейкемія. Окрім цього, згідно історії хвороби, виданої Львівським геріатричним пансіонатом, 26.08.2016 у ОСОБА_6 відмічено скарги на загальну слабкість, родратованість, поганий сон, що свідчить про продовження розвитку хвороби. Його соматичний стан не покращувався, а тільки погіршувався. Прогресування соматичного стану не покращувало його психічного стану. Препарат міртазепін, для того, щоб стабілізувати його, необхідно приймати не менше ніж пів року. Також повідомив, що будь-який депресивний стан підлягає лікуванню, тому що такі розлади приводять до важких наслідків. Якщо такі препарати приймати тривалий час, відбувається стабілізація психічного стану. У нього спочатку виникло важке соматичне захворювання, яке не покращувало його соматичний стан, а зберігало такий. Цей препарат повинен був вирівняти його настрій, однак, не зважаючи на те, що цей препарат ним приймався, його соматичний стан не покращувався, а погіршувався, відповідно психічний стан покращуватися не міг. Відповідаючи на запитання, чи могли впливати на розвиток депресії встановлені діагнози відповів, що аліментарний інтоксикаційний гепатит будь-якого походження впливає на депресивний стан. Підтвердив, що депресивний синдром - це сукупність симптомів. Звернув увагу на те, що беручи до уваги записи в медичній документації хронічний стан можна вважати з березня 2016 року, адже стан здоров`я погіршувався та із записів вбачається, що пацієнт був у важкому стані.

Зазначений висновок суд оцінює як обгрунтований, чіткий та однозначний, який не містить суперечливих заключень і дає ствердні, повні відповіді на усі питання, поставлені судом перед експертизою.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Окрім цього, в судовому засіданні також досліджені письмові докази, зокрема медичну документацію, записи якої свідчать про необхідність ОСОБА_6 в постійній сторонній допомозі.

Висновком про умови та характер праці, який зазначений у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ № 918699 від 09.06.2016 року (т.1 а.с.226), передбачено, що ОСОБА_6 потребує постійної сторонньої допомоги, що свідчить про нездатність до самообслуговування. Із цієї ж довідки вбачається, що ОСОБА_6 встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново. Таку групу інвалідності встановлюють особам з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги чи диспансерного нагляду інших осіб (фактично нездатні до самообслуговування).

Також з медичної документації вбачається, що окрім важкої патології з боку серцево-судинної системи, зазначено і патологію печінки, яка призвела до розвитку церозу, також встановлено діагноз: лімфоїдна лейкемія - рак білих кров`яних клітин.

За наведеного, суд критично оцінює покликання відповідача на те, що висновок експертизи є необґрунтованим та неповним.

Окрім цього, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 про те, що ОСОБА_6 не був у депресивному стані, а просто важко хворів, оскільки такі спростовуються наявною в матеріалах справи медичною документацією, яка була досліджена у судовому засіданні, а також показанням інших свідків, лікарів та судового експерта, які чітко вказують на те, що ОСОБА_6 мав депересивний синдром, оскільки хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та затруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушення сну, а отже потребував стороннього догляду та не усвідомлював значення своїх дій.

Виходячи з аналізу наведених норм права, з урахуванням висновку експертизи, суд доходить висновку, що ОСОБА_6 в момент вчинення (складання) заповіту 18.01.2017 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позов є підставний і підлягає до задоволення, оскільки на момент укладення заповіту 18.01.2017 ОСОБА_6 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 12, 76-82, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 , посвідчений 18 січня 2017 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстрований у реєстрі за №1-21 - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 705,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Четверта Львівська державна нотаріальна контори, , адреса місцезнаходження: м. Львів, вул. Зелена, 2.

Третя особа: Служба у справах захисту дітей Пустомитівської районної державної адміністрації, , адреса місцезнаходження: м. Пустомити, вул.Грушевського, 32 Львівської області.

Повний текст рішення складено 07.03.2023.

Суддя: