Провадження № 22-ц/801/369/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю.А.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 рокуСправа № 127/21002/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д. С., особи, яка подала апеля-ційну скаргу, відповідача-позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Шиманського В. М., позивачки-відповідачки ОСОБА_2 , її представника, адвоката Мунтяна Є. В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці, у залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстра-ції шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подруж-жя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Він-

ницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2022 року, ухвалене у

приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Шаміної Ю. А., повний

текст якого складений 12 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зазначивши наступне. З 08 серпня 2014 року по 28 жовтня 2021 року сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, про що вчинений актовий запис № 1971, видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . За час шлюбу подружжям придбані зареєстровані за відповідачем транспортні засоби: марки «Audi Q7», 2018 року випуску, держав-ний номерний знак НОМЕР_2 , дата реєстрації 05 березня 2020 року, орієнтовною вартістю згідно з висновком експерта від 11 серпня 2021 року № 5/А 885339,00 гривень та причіп «Karavan US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску, дата реєстрації 11 березня 2020 року, вартістю за тим же висновком експерта 13860,00 гривень. Зазначені транспорт-ні засоби є спільним майном сторін у справі, частка позивачки становить поло-вину, тобто 1/2. ОСОБА_2 просила суд поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частку вказаних транспортних засобів.

23 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький місь-кий суд Вінницької області із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, зазначивши, що познайомився із позивачкою на початку 2010 року, з 2011 року вони почали спільно проживати однією сім`єю як чоловік та дружина у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить його матері, де він проживав само-стійно. Як подружжя сторони у справі вели спільне господарство, здійснювали покупки, разом відпочивали, відвідували друзів, позиціонуючи себе саме як подружжя. Цей факт підтверджується довідкою від 21 вересня 2021 року № 386, виданою ОСББ «Подолянка-7», свідками, наявними у справі доказами. 10 грудня 2013 року сторони у справі придбали в ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 14,0 кв.м., зареєструвавши право власності на неї на ОСОБА_4 , тепер ОСОБА_2 . Проживати у квартирі без здійснення ремонту було неможливо, а ще потрібно було повернути кредит оформлений на ім`я ОСОБА_5 за договором із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» від 10 грудня 2013 року № 74113С1 на суму 300000,00 гривень, наданий на придбання вказаної квартири. Кредит сплачений банку повністю у вересні 2017 року. Придбана квартира АДРЕСА_2 є спільно набутим майном сторін у справі, тому підлягає поділу як спільне майно подружжя. Крім цього, задля закінчення ремонту у квартирі, придбання автомобіля, меблів, інших речей, 25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_6 на строк до 30 квітня 2021 року договір позики 100 тисяч доларів США, що еквівалентно 2511000,00 гривень. За ці кошти в інтересах сім`ї було придбане наступне майно: 13 липня 2019 року у салоні «Двері`Кухні Еlіо - кухню Еlnova вартістю 5790,00 Євро та стільницю із каменю вартістю 1450,00 доларів США, на загальну суму 204000, 00 гривень, повна вартість цієї покупки сплачена 04 березня 2020 року; 13 липня 2019 року у салоні «Двері`Кухні Еlіо зроблене замовлення на міжкімнатні двері Еldoor вартістю 262500,00 Євро та вхідні двері Straj вартістю 17600,00 гривень, загальна вартість склала 93200,00 гривень, даний договір виконаний 02 березня 2020 року; 20 грудня 2019 року у салоні «Двері`Кухні Еlіо придбана крoвать Lumira з нішею загальною вартістю 35999,00 гривень; 22 та 23 грудня 2019 року придбані матраци на загальну суму 49785,00 гривень; 10 січня 2020 року у магазині АVЕ придбана кроватка - буди-ночок вартістю 1700,00 доларів США; 23 січня 2020 року у салоні «Двері» Кух-ні Еlіо придбана побутова техніка на суму 171347,00 гривень, умови договору виконані 03 березня 2020 року; 08 травня 2020 року придбані тюлі та штори на загальну суму 29500,00 гривень; 02 червня 2020 року у ФОП ОСОБА_7 прид-бані шафи у квартиру на загальну суму 112800,00 гривень; 07 липня 2020 року у салоні «Двері» Кухні Еlіо придбаний плінтус накладний для кухні загальною вартістю 11670,00 гривень. Для потреб сім`ї на автомобільному аукціоні Сорагt придбані два автомобілі, а саме 04 листопада 2019 року «Audi Q7», 2018 року випуску, за 18200,00 доларів США, а 14 квітня 2020 року «Тoyota RAV4», 2019 року випуску, за 12200,00 доларів США, які підлягали відновлювальному ре-монту, оскільки на аукціоні вони продавалися пошкодженими. За спільні сі-мейні кошти були здійснені відновлювальні ремонти обох автомобілів, що під-тверджується квитанціями та рахунками - фактурами. 04 березня 2021 року придбаний причіп «Кагаvan US-2450-74-ST-GL», що підтверджується свідоц-твом про реєстрацію, вартість якого відповідно до наданої ОСОБА_2 оцінки становить 13860,00 гривень. У зв`язку із тим, що строк виконання зобов`язань за договором позики від 25 жовтня 2019 настав 30 квітня 2021 року, а кошти повернуті не були, сторони спільно вирішили продати автомобілі і здійснити повернення боргу за договором позики від 25 жовтня 2019 року. Біль-ше того, ОСОБА_2 , знаючи про необхідність продажу зареєстрова-ного на її ім`я автомобіля, 01 квітня 2021 року видала довіреність ОСОБА_8 з наданням йому права продажу автомобіля з визначенням умов на влас-ний розсуд. 11 серпня 2021 року через ПП «Каролінні» ОСОБА_1 продав автомобіль «Audi Q7», 2018 року випуску, за 33000,00 доларів США, що фактично відповідає оцінці, наданій ОСОБА_2 . Також ОСОБА_9 , який діяв по довіреності від ОСОБА_2 , проданий на-лежний їй автомобіль «Тoyota RAV4», 2019 року випуску, за 25000,00 доларів США, кошти від продажу автомобіля були надані ОСОБА_1 , а він за рахунок отриманих від продажу обох автомобілів грошових коштів 13 серп-ня 2021 року частково погасив борг перед ОСОБА_6 на суму 60000,00 доларів США, що підтверджується розпискою позичальника.

15 лютого 2018 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину їхньої квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування, зареєстрова-ним у реєстрі під № 96.

Спільно набутим майном подружжя, яке підлягає поділу, є: 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , оскільки інша 1/2 частина цієї квартири є особистою власністю ОСОБА_1 ; невиконані зобов-язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року у сумі 40000,00 доларів США, що станом на 21 вересня 2021 року відповідно до офіційного курсу грив-ні до іноземної валюти долара США ( 26,70 грн/1 долар США ) еквівалентно 1068000,00 гривень; причіп «Каrаvan US-2450-74-ST-GL», вартістю 13860,00 гривень.

ОСОБА_1 просив суд у задоволенні первісного позову ОСОБА_10 відмовити; його зустрічний позов задоволити; установити факт спільного проживання сторін у справі як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року; визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , зареєстровану за ОСОБА_2 ; здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованої за ОСОБА_2 , поділити у рівних частках спільне майно подружжя, а саме невиконане зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , у вигляді загальної суми заборгованості 40000,00 доларів США, що станом на 21 вересня 2021 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти долара США ( 26.70 грн/1 долар США ) еквіва-лентно 1068000,00 гривень; зарахувати розмір грошових стягнень, визначених судом як спільне сумісне майно подружжя, у вигляді половини від невикона-ного зобов`язання по договору позики від 25 жовтня 2019 року у розмірі 40000,00 доларів США, що еквівалентно 534000,00 гривням, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , та 6930,00 гривень, які підлягають стягнен-ню з ОСОБА_1 . Остаточно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 527070,00 гривень.

27 вересня 2021 року ОСОБА_2 подала суду заяву про зміну предмета позову, зазначивши наступне. 12 серпня 2021 року відповідач-позивач без її згоди здійснив відчуження автомобіля «Audi Q7», 2018 року випуску, що був предметом її первісного позову. ОСОБА_2 вважає, що має право на компенсацію вартості відчуженого транспортного засобу, вона просила суд визнати автомобіль «Audi Q7», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі та стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки цього рухомого майна у визначеному автотоварознавчою експертизою розмірі; визнати за нею право власності на 1/2 частку причіпа «Кагаvan US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску, зареєстрованого 11 березня 2020 року за ОСОБА_11

15 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подала суду заяву про зміну предмета позову, збільшення позовних вимог, вказавши, що на прохання ОСОБА_12 01 квітня 2021 року вона видала довіреність його знайомому ОСОБА_8 на право продажу автомобіля «Toyota Rav4», 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , який перебував у її власності. Цей автомобіль 12 серпня 2021 року проданий за ціною 31300,00 доларів США, що еквівалентно 838840,00 гривням. Кошти спільної сумісної власності відпо-відач-позивач привласнив собі. Також ним 12 серпня 2021 року проданий придбаний у шлюбі автомобіль спільної сумісної власності «Audi Q7», 2018 ро-ку випуску, за ціною 61400,00 доларів США, що еквівалентно 1645520,00 грив-ням. Вартість причіпу «Каrаvan US-2450-74-ST-GL» згідно з висновком ТОВ «Подільський експертний центр» від 11 серпня 2021 року становить 13860,00 гривень. Крім цього, за час шлюбу за спільні кошти сторонами у справі прид-бане прогулянкове судно моделі «Bayliner 185BR», 2005 року побудови, зареєс-троване за ОСОБА_1 . Станом на 28 липня 2021 року вартість судна становила 10200,00 доларів США, що еквівалентно 322800,00 гривням. Вар-тість усіх зазначених транспортних засобів становить 2821020,00 гривень. Ос-кільки відповідач-позивач два транспортних засоби продав, в решта перебуває у його власності, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_1 у результаті поділу спільного сумісного майна 1/2 зазна-ченої вартості, що становить 1410510,00 гривень.

08 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав суду заяву про зміну своєї зустрічної позовної заяви, зазначивши з урахуванням викладених у ній обставин, наступну вимогу: у задоволенні позову ОСОБА_2 від-мовити; зустрічний позов задоволити; встановити факт спільного проживання як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_13 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року; визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квар-тири АДРЕСА_2 , зареєстрованої за ОСОБА_14 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку цієї квартири; поділити як спільне майно подружжя у рівних частках невиконане зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , на суму 40000,00 доларів США, що станом на 21 вересня 2021 року еквівалентно ( 26.70 грн./1 долар США ) 1068000,00 гривням; зарахувати розмір грошових стягнень, визначених як спільне сумісне майно подружжя, у вигляді половини невиконаного зобов`язан-ня по договору позики від 25 жовтня 2019 року у розмірі 40000,00 доларів США, що становить 20000,00 доларів США та еквівалентно 534000,00 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , а також 6930,00 гривень, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 . Остаточно стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1 527070,00 гривень. Здійснити поділ спільного майна подружжя у вигляді грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_2 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «ПриватБанк», шляхом стягнення з позивачки-відповідачки на користь відповідача-позивача 1/2 частки цих коштів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволений частково. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнута грошова компенсація вартості 1/2 частки авто-мобіля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, у розмірі 442669,50 гривень, гро-шова компенсація вартості 1/2 частки причіпа «KARAVAN US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску, у розмірі 6930,00 гривень, грошова компенсація вартості 1/2 частки судна «Bayliner 185 BR» у розмірі 161400,00 гривень. У задоволенні решти вимог за первісним позовом відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту прожи-вання однією сім`єю як подружжя, визнання майна спільною сумісною влас-ністю та поділ майна задоволений частково. Встановлений факт спільного про-живання як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року. У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4916,80 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 8200,00 гривень у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Позивачка-відповідачка ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила.

Рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2022 року оскаржується в апеляційному порядку відповідачем-позивачем ОСОБА_1 , який вва-жає його ухваленим у певній частині з грубим порушенням норм процесуаль-ного та матеріального права. У частині щодо встановлення факту спільного проживання сторін у справі як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстра-ції шлюбу у період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року рішення суду не оскаржується, тому на предмет законності, обґрунтованості відповідно до норм статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Скаржник зазначає, що 10 грудня 2013 року на ім`я ОСОБА_5 прид-бана квартира АДРЕСА_2 . Цього ж дня сторони у справі за взаємним погодженням уклали на ім`я позивачки-відповідачки кредитний договір № 74113С1 у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», за яким кредитні кошти були повернуті лише у вересні 2017 року, тобто, уже після реєстрації шлюбу. Придбана квартира визнана судом першої інстанції спільною сумісною власністю Магельницьких. 1/2 частка помешкання набута відповідачем-позивачем на підставі нотаріально посвідченого договору дару-вання від 15 лютого 2018 року та є його особистою власністю і поділу як майно подружжя не підлягає. Інша 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 є спільно набутим майном та підлягає поділу по 1/4 частці кожному із сторін, але суд відмовив у цій частині зустрічного позову.

Далі ОСОБА_1 зазначає, що через необхідність закінчення ремонту у квартирі, для придбання меблів, інших речей, автомобіля для сім`ї, 25 жовтня 2019 року він уклав із ОСОБА_6 на строк до 30 квітня 2021 року договір позики 100 тисяч доларів США, що еквівалентно 2511000,00 гри-вень, на які були придбані міжкімнатні двері, шафи у квартиру, побутова техні-ка, тюлі та штори, плінтус для кухні, кровать, матраци, ліжко-будиночок, а також пошкоджені автомобілі «Audi Q7», 2018 року випуску, і «Тoyota RAV4», 2019 року випуску, які підлягали відновлювальному ремонту. У подальшому відремонтовані обидва автомобілі були продані та частково у сумі 60000,00 до-ларів США повернуто позику ОСОБА_6 . Зобов`язання за договором пози-ки на суму 40000,00 доларів США, що еквівалентно 1462720,00 гривням, є спільним та підлягає поділу між подружжям у рівних частинах.

ОСОБА_1 вважає безпідставним взяття судом до уваги вартості судна «Bayliner 185BR», 2005 року побудови, із сайту Auto.Ria.Com, що станом на 28 липня 2021 року становила 10200,00 доларів США, в еквіваленті 322800,00 гривень Така вартість мала бути визначена допустимим, належним доказом, а саме експертним шляхом.

Наостанок, скаржник вважає необхідним зарахувати розмір грошових стягнень, визначених судом як спільне сумісне майно подружжя, у вигляді половини невиконаного зобов`язання за кожною із сторін за договором позики від 25 жовтня 2019 року у розмірі від 40000,00 доларів США, тобто, по 20000,00 доларів США ( 1462-720,00 гривень:2 =731360,00 гривень ), що підля-гають стягненню з ОСОБА_2 , та 6930,00 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивачки-відповідачки. Як наслідок, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 724430,00 гривень.

ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2022 року у частині задоволення первісного по-зову ОСОБА_2 , ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні її вимог; зустрічний його позов про визнання майна спільною сумісною влас-ністю подружжя, його поділ задоволити; визнати спільним майном подружжя 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку цієї квартири; здійснити поділ спільного майна подружжя у вигляді невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , на суму 40000,00 доларів США, що станом на 02 січня 2023 року відповідно до офіційного курсу еквівалентно ( 36,568 грн./1 долар США ) 1462720,00 гривням, у рівних част-ках; зарахувати розмір грошових стягнень, визначених судом як спільне суміс-не майно подружжя, у вигляді половини суми від невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року у розмірі 40000,00 доларів США, що еквівалентно в 1/2 частині 534000,00 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_15 , та 6930,00 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_16 , і остаточно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 724430,00 гривень.

Позивачка-відповідачка ОСОБА_2 не скористалася визначеним цивільним процесуальним законом правом, забезпеченим ухвалою апеляцій-ного суду від 11 січня 2023 року, не подала суду відзив на скаргу, такий від неї не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу сторін у справі, їхніх представників, адвокатів Шиманського В.М., Мунтяна Є. В., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриман-ням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підста-ві повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені у судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, зокрема, у частині щодо поділу між колишнім подружжям спільного майна у вигляді вартості автомобіля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . У зазначених частинах оскаржуване рішення є помилковим, таким, що суперечить нормам матеріального права, які регулюють виниклі та наявні між сторонами у справі правовідносини, тому рішення у вказаних частинах підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. У решті оскаржуване рішення суду першої інс-танції слід визнати законним, обгрунтованим, таким, що відповідає установле-ним судом фактичним обставинам справи, наданим, наявним у матеріалах спра-ви, належно проаналізованим судом доказам.

У справі встановлені та не оспорюються учасниками справи наступні обставини.

Сторони у справі з 01 січня 2011 року проживали однією сім`єю, спільно як подружжя без реєстрації шлюбу до 08 серпня 2014 року, а у вказану дату 08 серпня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстра-ційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області вони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 серії НОМЕР_5 . Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний 28 жовтня 2021 року.

Стосовно поділу між колишнім подружжям ОСОБА_17 спільного май-на, придбаного як під час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, так і в офіційно оформлених сімейних відносинах, то апеляційний суд виходить із наступних фактичних обставин у справі.

У Державному судновому реєстрі України РВА № 020 від 22 червня 2020 року під № 1501 постійно зареєстроване прогулянкове судно моделі «Bayliner 185BR», 2005 року побудови, власником якого значиться ОСОБА_1 . За ним же з 04 березня 2020 року по 12 серпня 2021 року були зареєстровані транспортний засіб марки «Audi Q7», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та з 11 березня 2020 року по даний час - причіп «Karavan US-2450-74-ST-GL», 2004 року випуску. Виклавши у рішенні норми статті 60, час-тин третьої, четвертої статті 65, частин перших статей 69, 70, статті 71 СК України, статті 328, частин першої, третьої статті 368 ЦК України, пославшись на роз`яснення пунктів двадцять другого, тридцятого постанови Пленум Вер-ховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосу-вання судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» щодо розпорядження спільним майном одним подружжя без згоди другого з подруж-жя, суд першої інстанції дійшов висновку, що транспортний засіб марки «Audi Q7», не дивлячись на його відчуження 12 серпня 2021 року у період шлюбу, але без згоди ОСОБА_2 , прогулянкове судно «Bayliner 185BR» та причіп «Karavan US-2450-74-ST-GL» як придбане майно сторонами під час пе-ребування у шлюбі є спільним майном подружжя. Тобто, зазначене майно нале-жало та належить у рівних частках кожній із сторін у справі і підлягає поділу з урахуванням, що транспортні засоби є неподільними речами, які присуджу-ються одному з подружжя з присудженням другому з подружжя грошової ком-пенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Суд визнав необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Audi Q7», причіпа «Kara-van US-2450-74-ST-GL», судна «Bayliner 185BR» у загальній сумі 610999,50 гривень. Що ж стосовно автомобіля марки «Toyota RAV4», теж визначеного судом як спільне майно подружжя та проданого у період шлюбу самою ОСОБА_18 без наявності згоди другого з подружжя ( так, як розпорядився автомобілем «Audi Q7» і ОСОБА_1 ), то у даному випадку суд першої інстанції вказав, що підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки за вказаний автомобіль відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на незрозумілу, але очевидну непослідовність суду першої інстанції у вирішенні питання поділу між сторонами у справі спільного їхнього майна у вигляді автомобілів «Audi Q7» та «Toyota RAV4» за безспірної наявності одних і тих же фактичних обставин.

Зазначивши у тексті рішення зміст частини першої статті 16, статті 328, частини четвертої статті 368, статті 372 ЦК України, статті 13 ЦПК України, частин другої, четвертої статті 3, частини першої статті 36, статей 60, 61, 65, частини першої статті 70, статті 71 СК України, суд першої інстанції зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнив лише у частині щодо встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини його та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року, вказавши, що ОСОБА_2 , її представник визнали вимоги ОСОБА_1 щодо встановлення вищезазначеного факту спільного проживання як подружжя сторін у справі. У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 суперечить нормам матеріаль-ного права, встановленим судом фактичним обставинам справи, юридичній ви-значеності у цивільних правовідносинах; підхід суду до цієї ситуації не можна визнати ані законним, ані справедливим.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання спільно набутим майном подружжя частки квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованої за ОСОБА_2 , у здійсненні поділу цього майна шляхом визнання права власності за ОСОБА_19 на 1/4 частку цього помешкання, суд, пославшись на норми статті 74 СК України, узяв до уваги, що власницею квартири згідно з договором купівлі-продажу від 10 грудня 2013 року зазначена ОСОБА_20 . Придбання квартири вчинено за 436100,00 гривень, сплачених у безго-тівковій формі на рахунок продавчині у банку ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до підписання цього договору. Суд зазначив, що від-повідно до кредитного договору від 10 грудня 2013 року № 74113С1, укла-деного з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ОСОБА_5 отримала кредит у сумі 300000,00 гривень з метою саме оплати придбаваного нерухомого майна у вигляді квартири з кінцевою датою погашення кредиту 08 грудня 2028 року. Решта суми у розмірі 136089,00 гривень сплачені за кви-танцією від 10 грудня 2013 року № 1890.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції підкреслив, що сутність поділу майна полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в осо-бисту власність конкретні речі, здійснюється розподіл майнових прав та обов-язків. При здійсненні поділу у судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроб-лених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, су-перечать інтересам сім`ї тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подру-жжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визна-чається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що придбана у період спільного проживання сторін у справі як подружжя без реєс-трації шлюбу спірна квартира АДРЕСА_2 є спіль-ним їхнім майном, належним їм у рівних частках. Проте, з огляду на договір дарування від 15 лютого 2018 року ОСОБА_2 1/2 частки цієї квар-тири ОСОБА_1 , подружжя у добровільному порядку поділило по-мешкання, тому підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 про поділ квартири відсутні.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ у рівних частинах спільного майна подружжя у вигляді невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року на суму заборгованості 40000,00 доларів США, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що станом на 21 вересня 2021 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти долара США ( 26,70 грн/1 долар США ) еквівалентно 1068000,00 гривням, то суд, виклавши у рішенні роз`яснення пункту двадцять четвертого постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практи-ку застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подруж-жя», звернувши увагу, що метою договору позики було придбання автомобіля та здійснення ремонту у квартирі, зауважив, що договір не містить письмової згоди ОСОБА_2 на отримання коштів у позику, не містить поси-лання на те, що кошти бралися у борг в інтересах сім`ї та витрачені в інтересах сім`ї, через що визнав відсутніми підстави для виникнення у подружжя солідарного обов`язку з повернення боргу.

Крім того, суд, установивши, що за період спільного проживання без ре-єстрації шлюбу та за час перебування у шлюбі ОСОБА_2 були від-криті депозитні рахунки в установах банків, відмовив також і у задоволенні ви-мог ОСОБА_1 стосовно поділу спільного майна подружжя у вигляді грошових коштів, розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_2 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Приватбанк», шляхом стягнення з ОСОБА_10 на користь позивача-відповідача 1/2 частки цих грошових кош-тів, пославшись на відсутність доказів про наявність депозитних коштів, їх кількість.

Висновки суду першої інстанції, на підставі яких відмовлено практично у всіх вимогах зустрічного позову ОСОБА_1 , окрім встановлення факту спільного проживання сторін у справі як подружжя без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року, визнаного позивачкою-відповідачкою, є неправильними, рішення у цій частині незаконне, тому підля-гає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. При цьо-му апеляційний суд підкреслює, що оскаржуване судове рішення у частині за-доволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту подружніх відносин сторін у справі у вищезазначений період, відмови у його позовних ви-могах про поділ депозитних коштів на рахунках ОСОБА_2 , вартості зареєстрованого на її ім`я та реалізованого за її дорученням автомобіля авто-мобіля «Toyota Rav4», 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , на предмет законності й обгрунтованості апеляційним судом не перегляда-ється в силу норми частини першої статті 82, норм статті 367 ЦПК України, якими передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підля-гають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовір-ності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Щодо м еж розгляду справи судом апеляційної інс-танції, то він переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими дока-зами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції дослі-джує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апе-ляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду пер-шої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з при-чин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обме-жений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матері-ального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домаш-нього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індиві-дуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подруж-жя. Відповідна правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 619/5624/14-ц.

Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають між собою у шлюбі або у будь-якому ін-шому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання майно належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим дого-вором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають між собою у шлюбі або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Верховний Суд України у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 виклав правовий висновок про те, що проживання однією сім`єю чо-ловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, за-конною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що нале-жить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають між собою у шлюбі, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, ви-конання взаємних прав та обов`язків.

Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 10 грудня 2013 року між ОСОБА_20 та ОСОБА_3 , реєстровий номер 10872, тобто у період спільного подружнього проживання сторін у справі, що ними не оспорюється. Як наслідок, ця квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_17 -ких, належала їм по 1/2 частці кожному. Такий висновок зроблений і судом пер-шої інстанції. Однак, оскільки належну свою частку 1/2 квартири ОСОБА_2 15 лютого 2018 року шляхом укладення відповідного договору пода-рувала ОСОБА_1 , суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира у добровільному порядку поділена між сторонами у справі, через що вимога відповідача-позивача про визнання за ним права власності на 1/4 частку квартири задоволенню не підлягає.

З висновком суду першої інстанції у цій частині категорично погодитися не можна з огляду на те, що правочин з дарування частини нерухомого майна і правочин щодо поділу такого майна є різними як за своєю суттю, так і за пра-вовою природою таких вчинків. У випадку у цій справі мав місце договір дару-вання. Угода ж про поділ спільного нерухомого майна повинна бути нотарі-ально посвідченою ( постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18 лютого 2019 року № 596/820/17 ), що у даному випадку не мало місця.

Відтак позов відповідача-позивача про визнання за ним права власності на 1/4 частку квартири ( від 1/2 належної на праві спільної власності обом з ко-лишнього подружжя ) у порядку поділу нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_2 підлягає безумовному задоволенню. Такий висновок апеляційного суду жодним чином не спростовується тією об-ставиною, що ОСОБА_2 на момент купівлі спірного помешкання на підставі кредитного договору від 10 грудня 2013 року № 74113С1 отримала у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредит у сумі 300000,00 гривень, сплативши 136089,00 гривень у якості авансу. Сплата зазначеного авансу, отримання у банку і погашення кредиту у вересні 2017 року відбува-лися під час подружнього життя із ОСОБА_1 , а статтями 368 ЦК України, 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлю-бу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності неза-лежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заро-бітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності по-дружжя. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Вер-ховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18 ) з посиланням на норми статті 60 СК України. Зазначене свід-чить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, набуте ни-ми у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. У такому разі тягар доказу-вання обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 22 листо-пада 2017 року у справі № 6-2830цс16 зроблений висновок про те, що відпо-відно до частини четвертої статті 65 СК України договір позики, укладений одним з подружжя, створює обов`язок для іншого з подружжя, оскільки кошти, отримані за вказаним договором, використані в інтересах сім`ї, а саме на ку-півлю та утримання жилого будинку, який є об`єктом права власності у рівних частинах за кожним з подружжя.

Як свідчить судова практика, ретельному доказуванню у таких випадках підлягає факт витрачання отриманих кредитних ( позичених ) коштів саме на придбання майна в інтересах сім`ї, а не на якісь інші потреби іншого з подруж-жя тощо. Так Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц ( провадження № 61-1843св 20 ) зазначив: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що отримані за спірним договором позики кошти були використані в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повин-ні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики».

Оскільки кредит за придбану подружжям ОСОБА_17 квартиру був виплачений у вересні 2017 року ( шлюб зареєстрований 08 серпня 2014 року ), але коштів не вистачало для закінчення ремонту у квартирі, її облаштування меблями, іншими речами, для придбання необхідного для сім`ї автомобіля, 25 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укла-дений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти на строк до 30 квітня 2021 року у сумі 100000,00 доларів США, що еквівалентно 2511000,00 гривень. Про одержання позики позивачка-відповідачка була поінформована, оскільки у судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що в день укладення чоловіком договору позики вона була із ним у м. Києві, де мешкає позичальник ОСОБА_6 , та їй було відомо про позику коштів. За позичені кошти придбані пов`язані з ремонтом речі, як от міжкімнатні двері, інші необхідні речі та меблі, без яких користування житлом за його цільовим призначенням було б неможливе. Перелік придбаного майна визначається за наявними у матеріалах справи квитанціями, рахунками-замов-леннями, бланками замовленнями, видатковими накладними, товарними чека-ми, договорами на поставку товару, оформленими на ім`я ОСОБА_1 із зазначенням вартості придбаних речей, адреси постачання товарів: квартира АДРЕСА_2 . Дані докази неможливо не брати до уваги, оскільки вони відповідають вимогам оформлення відповідних докумен-тів та не спростовані належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, але вочевидь свідчать, доводять використання позичених коштів для облаштування житла для сім`ї, використання їх виключно у її інтересах.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності по-дружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо одержане за договором майно вико-ристане в інтересах сім`ї. Ключовим моментом для визначення того, чи буде майно ( грошові кошти ), одержане за договором, укладеним одним із подруж-жя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором урахуванню під час по-ділу майна, є з`ясування: чи укладений договір під час шлюбу; чи укладений договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах од-ного з подружжя; чи використане одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 381/4434/17 ( провадження № 61-44456ск18 ) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касацій-ного цивільного суду виклав наступні правові висновки. Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: якщо договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї та якщо майно, одержане за до-говором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозво-ляє кваліфікувати другого подружжя як зобов`язану особу ( боржника ). Тобто, на рівні закону закріплений об`єктивний підхід до вирішення цього спірного питання, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з по-дружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною осо-бою, якщо об`єктивно цей договір був укладений в інтересах сім`ї та одержане майно було використане в інтересах сім`ї. Такий підхід у першу чергу спрямо-ваний на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учас-ником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір був укладений в інтересах сім`ї.

У постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 734/2887/17 ( провадження № 61-15045св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що за нормами сімейного законодав-ства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним од-ним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Для потреб сім`ї на автомобільному аукціоні Copart ОСОБА_1 у період зареєстрованого шлюбу були придбані два автомобілі: 04 листопада 2019 року марки «Audi Q7», 2018 року випуску за 18200,00 доларів США та 14 квітня 2020 року марки «Toyota Rav4», 2019 року випуску за 12200,00 доларів США. Ці автомобілі були куплені пошкодженими, тому певна частина позиче-них коштів була використана на здійснення відновлювальних робіт, про що у справі містяться квитанції та рахунки-фактури. У зв`язку з настанням 30 квітня 2021 року строку виконання зобов`язань за договором позики від 25 жовтня 2019 року з повернення коштів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно було вирішено продати зареєстровані за кожним із них автомобілі і здійснити погашення боргу за договором позики. Так, ОСОБА_2 01 квітня 2021 року видала довіреність ОСОБА_8 на право продажу за-реєстрованого на її ім`я автомобіля марки «Toyota Rav4» з визначен-ням умов продажу на його розсуд. Обидва автомобілі були продані у серпні 2021 року, а отримані кошти у розмірі 60000,00 гривень передані позичальнику у рахунок часткового погашення боргу, що підтверджується доданою до матеріалів спра-ви розпискою ОСОБА_6 .

Убачається доцільним наголосити, що продаж автомобілів «Audi Q7» та «Toyota Rav4» здійснений у період шлюбу сторін у справі, отримані від реалі-зації цих транспортних засобів кошти використані для часткового погашення боргових зобов`язань, тому, ураховуючи розпорядження ОСОБА_1 коштами у сумі 60000,00 гривень в інтересах сім`ї, зазначені кошти як за авто-мобіль марки «Toyota Rav4», так і за автомобіль «Audi Q7» поділу між колиш-нім подружжям, стягненню, зокрема, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у сумі 442669, 50 гривень не підлягають, у задоволенні даної вимоги первісного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Проте залишилося невиконаним зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, кошти за яким у залишковій сумі 40000,00 доларів США теж використані на потреби та в інтересах сім`ї, тому зобов`язання з їх повернення є спільним для сторін у справі і підлягає поділу у порядку поділу майна подруж-жя у рівних частках.

Керуючись нормами статей 57, 60, 71 СК України, статей 11, 58, 60 ЦПК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 22, 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику за-стосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, ро-зірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подруж-жя», ураховуючи спірне майно, визначене за належністю до спільної сумісної власності подружжя, та неспростування позивачкою-відовідачкою такого вис-новку належними і допустимими доказами, суд апеляційної інстанції виходить із того, що саме поділ такого майна у рівних частках між сторонами у справі відповідає заявленим у суд їхнім взаємним позовним вимогам. У випадку вста-новлення факту, що один з подружжя здійснив відчуження об`єкту спільного майна не в інтересах сім`ї, таке майно або його вартість ураховуються при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спору між сторонами у справі з приводу вар-тості майна, яке підлягає поділу, немає. Заперечення ОСОБА_1 вартості прогулянко-вого судна на увагу не заслуговують за обгрунтування, наведеного апеляційним судом нижче.

Нормами статті 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, що викладені вище. Наголошуючи на тому, що суд апеля-ційної інстанції переглядає, перевіряє законність, обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що визначення в апеляційній скарзі еквівалентності 20000,00 доларів США, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_16 , станом на 02 січня 2023 року є безпідставним, оскільки оскар-жуване судове рішення ухвалене судом 02 грудня 2022 року з урахуванням зая-ви ОСОБА_1 від 08 листопада 2021 року про зміну предмету зус-трічної позовної заяви ( вх. № 79716 ), де зазначався курс долара по відношен-ню до національної валюти у розмірі 26,70 грн./1 долар США. Тобто сума кош-тів, заявлена до поділу, становила 1068000,00 гривень, а половина цієї суми ста-новила 534000,00 гривень. Крім цього, у самій апеляційній скарзі, її прохальній частині вказана до стягнення сума у розмірі 534000,00 гривень, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь скаржника.

Щодо заперечення скаржником визначеної позивачкою-відповідачкою зав-дяки сайту Аuto.Ria.Сom вартості прогулянкового судна моделі «Bayliner 185BR», 2005 року побудови, у сумі 10200,00 доларів США, що в еквіваленті становить 322800,00 гривень, то апеляційний суд вважає дану позицію ОСОБА_16 такою, що на увагу не заслуговує, оскільки, окрім заперечення суми вартості, скаржник не надав суду належних власних доказів щодо дійсної, на його думку, вартості цього судна. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до норм статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фак-тів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обста-вин, які мають значення для її вирішення. Тобто, вартість судна, будь-якого ін-шого майна може бути підтверджена не виключно лише експертним висновком.

Частиною дванадцятою статті 265 ЦПК України установлено, що у резо-лютивній частині рішення, крім іншого, у разі необхідності та у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму.

Нормами статті 601 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиня-ється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений мо-ментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюва-тися за заявою однієї із сторін. Ця стаття визначає зарахування як спосіб при-пинення зобов`язання повністю або частково. Зарахування можливе при наяв-ності двох таких умов: зустрічність вимог ( сторони одночасно беруть участь у двох зобов`язаннях і при цьому кредитор за одним зобов`язанням є боржником в іншому зобов`язанні ); однорідність вимог ( гроші, однорідні речі ); «дозрі-лість» вимог ( необхідно, щоб строк виконання зобов`язань або вже настав, або був визначений моментом запитання, або щоб термін не був вказаний взагалі, тобто, виконання можна було вимагати в будь-який момент ); ясність вимог. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 918/541/18.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення суду першої інс-танції йдеться про зарахування невиконаного зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ним і ОСОБА_6 , у вигляді заборгованості у розмірі 40000,00 доларів США, що станом на 02 січня 2023 ро-ку відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти долара США ( 36,568 грн./1 долар США ) еквівалентно 1462720,00 гривням, та у результаті поділу у рівних частках між ним і ОСОБА_2 по 20000,00 доларів США боргу за кожним становитиме по 731360,00 гривень. Скаржник просить зарахувати грошові стягнення, визначені судом як спільне сумісне майно подружжя, у вигляді половини від невиконаного зобов`язання, що еквівалентно 534000,00 гривням, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , і 6930,00 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

У цій постанові апеляційний суд зазначав, що суми, визначені до зараху-вання грошових стягнень, повинні ураховуватися станом на час ухвалення рі-шення судом першої інстанції, а не на час перегляду справи в апеляційному порядку, тому вони становлять: 534000,00 гривень до стягнення з ОСОБА_21 , та до стягнення із ОСОБА_1 - 6930,00 гривень поло-винної вартості причіпа «Кагаvan US-2450-74-ST-GL» і 161400,00 гривень як 1/2 частки вартості прогулянкового судна «Bayliner 185BR». Відтак зазначені кошти для процесуальної ефективності виконання рішення суду на часткове за-доволення вимоги апеляційної скарги слід зарахувати саме як зустрічне зараху-вання сум взаємних зобов`язань у вигляді грошових стягнень за майно, визна-чене судом як спільне сумісне майно подружжя.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір поклада-ється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, скаржник сплатив у дохід держави визначений законом судовий збір у сумі 18607,50 гри-вень ( вісімнадцять тисяч шістсот сім гривень 50 коп. ). Беручи до уваги част-ковість задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає до-ціль-ним та справедливим відшкодувати скаржнику за рахунок позивачки-відпові-дачки половинну суму сплаченого судового збору, що становить 9303,70 гривні ( дев`ять тисяч триста три гривні 70 коп. ).

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача-позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2022 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомо-біля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, у розмірі 442669,50 гривень, відмови у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Audi Q7», 2018 року випуску, у розмірі 442669,50 гривень - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 ), зареєстрованої за ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 ), зареєстрованої за ОСОБА_22 .

Невиконане зобов`язання за договором позики від 25 жовтня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , у вигляді заборгованості у розмірі 40000,00 доларів США ( сорок тисяч доларів США ), що станом на 02 січня 2023 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти долара США ( 36,568 грн./1 долар США ) еквівалентно 1462720,00 гривням, поділити у рівних частках між ОСОБА_23 та ОСОБА_2 , визначивши по 20000,00 доларів США ( двадцять тисяч доларів США ) боргу за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -ня, ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , зареєстрованої у АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , зареєстрованого у АДРЕСА_4 , 365670,00 гривень ( триста шістдесят п`ять тисяч шістсот сімдесят гривень 00 коп.) у рахунок компенсації вартості майна, що підлягало поділу як спільне сумісне майно подружжя.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9303,70 гривні ( дев`ять тисяч триста три гривні 70 коп. ) у часткове відшкодування сплаченого судового збору у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 13 березня 2023 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський