ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-77/2010 Номер провадження 22-ц/814/2793/23Головуючий у 1-й інстанції Овчаренко О.Л. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Прядкіної О.В., Чумак О.В.

розглянула в судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу адвоката Павелка Руслана Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в складі судді Овчаренко О.Л. від 13 січня 2023 року, дата виготовлення повного тексту ухвали 18 січня 2023 року, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність в.о. начальника Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дацій Ольги Олександрівни, стягувачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», Акціонерне товариство «Райффайзен банк», Акціонерне товариство «Комінбанк», заінтересована особа - Лубенський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою, в якій просив визнати протиправною бездіяльність в.о. начальника Лубенського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дацій О.О., яке полягає у не знятті арешту з його майна, накладеного в межах у виконавчих провадженнях ВП №17122966, ВП №19096356, ВП №19097368, ВП №32945947, ВП№23161670 та зобов`язати зняти арешт з майна, в тому числі обтяження, записи про які несені до Державного реєстру речових прав.

Скарга обґрунтована тим, що в Лубенському ВДВС перебували на виконанні вищезазначені п`ять виконавчих проваджень, у межах яких постановами державного виконавця від 25.01.2010, 07.05.2010, 08.06.2010 та 07.12.2010 накладено арешти на все належне йому як боржнику майно та оголошено заборону на його відчуження.

Протягом 2012-2013 років державним виконавцем був повернутий виконавчий документ стягувачам на підставі ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а в 2015 та 2016 роках виконавчі провадження було знищено, однак арешт з майна не знято до даного часу

Вказує, що на свої звернення до ВДВС із заявою про зняття арешту, який триває навіть за межами знищених виконавчих проваджень, у грудні 2022 року отримав відповідь про відсутність підстав для його зняття з огляду на існування невиконаного судового рішення та не погашення заборгованості.

Вважає, що правових підстав не знімати арешти з його майна у органу ДВС не було, а тому, ігнорування його заяви розцінює як бездіяльністю з боку такого органу, що перешкоджає йому здійснювати свої права власника.

Враховуючи, що такі довготривалі обмеження щодо вільного розпорядження своєю власністю порушують його права, звернуся до суду з вказаною скаргою.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2023 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала вмотивована тим, що посадові особи виконавчої служби не наділені правом чи обов`язком на зняття арешту, накладеного у виконавчому провадженні, виконавчий документ у якому був повернутий стягувачу з підстав, визначених ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

В апеляційній скарзі адвокат Павелко Р.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення скарги в повному обсязі.

Зокрема вказує, що заборгованість була погашена в повному обсязі, а отже жодних правових підстав для відмови у знятті арешту у виконавчої служби не було.

Окрім того вказує на наявність не скасованого протягом тривалого часу (12 років) арешту на майно боржника, зважаючи на відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, що є невиправданим втручанням у право особи на володіння своїм майном.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 315659401 від 22.11.2022 накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 :

1) зареєстровано 12.02.2010, підстава обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту, ВП 17122966, 25.01.2010, ВДВС Лубенського МРУЮ, державний виконавець Терещенко Ю.В., об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно, в межах суми звернення стягнення 5929,33 грн.;

2) зареєстровано 12.05.2010, підстава обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження, ВП 19097368, 07.05.2010, ВДВС Лубенського МРУЮ, заступник начальника Супрун С.Л., об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно, в межах суми звернення стягнення 66937,28 грн.;

3) зареєстровано 09.12.2010, підстава обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження, ВП 23161670, 07.12.2010, ВДВС Лубенського МРУЮ, заступник начальника Супрун С.Л., об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно, в межах суми звернення стягнення 11845,28 грн.

З відповіді в.о. начальника Лубенського ВДВС Дацій О.О. №17.16/45924 від 05.12.2022 на заяву ОСОБА_1 щодо зняття арешту згідно виконавчих проваджень №19096356, №32945947 вбачається, що «згідно даних ЄДРВП відносно ОСОБА_1 у відділі перебували наступні виконавчі провадження:

ВП №19096356 з виконання виконавчого листа №2-77/10 від 02.03.2010, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» в особі філії «Полтавське регіональне управління» ВАТ Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 66155,72 грн., понесених судових витрат в розмірі 661,56 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, а всього 66937,28 грн.

ВП №32945947 з виконання виконавчого листа №2-77/10 від 02.03.2010, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» в особі філії «Полтавське регіональне управління» ВАТ Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 66155,72 грн., понесених судових витрат в розмірі 661,56 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, а всього 66937,28 грн.

ВП №19097368 з виконання виконавчого листа №2-77/10 від 02.03.2010, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» в особі філії «Полтавське регіональне управління» ВАТ Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в розмірі 66155,72 грн., понесених судових витрат в розмірі 661,56 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на ІТЗ судового процесу, а всього 66937,28 грн.

ВП №17122966 з виконання виконавчого листа №2-1938 від 15.01.2010, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 5929,33 грн. заборгованості, яка складається станом на 24.08.2009 з заборгованості за кредитом 5263,04 грн., 145,85 грн. заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом, 250,00 грн. штрафу (фіксована частина), 270,44 штрафу (процентна складова).

ВП №23161670 з виконання судового наказу №2-н-63/10 від 25.02.2010, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Полтавської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором в сумі 11756,49 грн., судового збору 58,79 грн. та ІТЗ в розмірі 30,00 грн., а всього 11845,28 грн.

Всі вищевказані виконавчі провадження були закінчені протягом 2012-2013 років на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

В подальшому матеріали виконавчих проваджень були знищені в 2015-2016 роках у зв`язку з закінченням терміну зберігання, згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення.

Зважаючи на повне погашення заборгованості, повернення виконавчих листів стягувачам та знищення виконавчих проваджень, наявність триваючого арешту на належне йому майно, що позбавляє його права вільно ним користуватися та розпоряджатися та відмови державного виконавця в позасудовому поряду скасувати існуючі обмеження, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на ВДВС.

Тобто, даний спір виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які в свій час здійснювали виконавчі дії у виконавчих провадженнях, а спір виник у зв`язку з тим, що на заяву боржника ОСОБА_1 від 22.11.2022 року про зняття арешту державний виконавець відмовився зняти арешт та скасувати існуючі обмеження з майна боржника.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції вказав, що оскільки виконавчі листи були повернуті стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з відсутністю майна, на яке можливо звернути стягнення, виконавче провадження не є закінченим, отже у державного виконавця відсутні правові підстави для зняття арешту в розумінні положень ст. 50 вказаного Закону, які пов`язується із закінченням виконавчого провадження з підстав повного виконання судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Згідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція ЗУ «Про виконавче провадження» (ч. 4 ст. 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Тобто повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу, тобто за межами виконавчого провадження, в тому числі коли останнє вже знищено. .

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 13 липня 2022 року по справі №2/0301/806/11.

В даному випадку боржником ОСОБА_1 після повернення виконавчих листів та знищення виконавчих проваджень було в добровільному порядку погашено заборгованість перед стягувачами.

Зокрема, згідно довідки АТ КБ «Приватбанк», який є стягувачем у вищевказаних виконавчих провадженнях, у боржника ОСОБА_1 відсутня будь яка заборгованість перед банком.

Інші стягувачі, що були залучені до розгляду справи, а саме ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, АТ «Комінбанк» не повідомили про наявність будь-яких претензій до боржника ОСОБА_1 та не вчиняли на протязі вказаного періоду, що минув після отримання ними виконавчих документів будь-яких заходів, які-б могли свідчити про існування зацікавленості в подальших примусових діях щодо погашення заборгованості.

Так, з моменту повернення виконавчих листів у 2012 році минуло більше 10 років, протягом яких стягувачі не ініціювали питання про повторне звернення їх до виконання та вжиття державним виконавцем примусових заходів стосовно боржника, або інших дій, пов`язаних з виконанням судових рішень, в тому числі і в порядку ст. 433 ЦПК України.

На даний час будь-яких об`єктивних даних, які-б свідчили про існування непогашеної заборгованості матеріали справи не містять.

Тобто, доказів щодо наявних майнових претензій з боку стягувачів до боржника ОСОБА_1 суду першої інстанції надано не було.

Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про доцільність зняття арешту, накладеного на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Також колегія суддів бере до уваги висновок Верховного Суду, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

В даній ситуації відмова суду в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

Також колегія суддів звертає увагу, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувачів, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

За вказаних обставин, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Павелка Руслана Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2023 року скасувати та постановити нову, якою скаргу ОСОБА_1 на дії виконуючого обов`язки начальника відділу Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Іванка Олега Володимировича задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність в.о. начальника Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дацій Ольги Олександрівни, що полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного у виконавчих провадженнях ВП №17122966, ВП «19096356, ВП №19097368, ВП №32945947 та ВП№23161670.

Зобов`язати в.о. начальника Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Дацій Ольгу Олександрівну зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , яке накладене в рамках виконавчих проваджень ВП №17122966, ВП «19096356, ВП №19097368, ВП №32945947 та ВП№23161670.

В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

Судді : Обідіна О.І. Прядкіна О.В. Чумак О.В.