Єдиний унікальний номер справи 183/944/22
Провадження № 2/183/725/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання Коссовича А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в обґрунтування якого позивач посилалася на те, що вона є власницею квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею в квартирі мешкає її син ОСОБА_2 . Останнім часом проживання разом з сином в одній квартирі стало зовсім нестерпним. ОСОБА_2 протягом тривалого часу вживає наркотичні засоби, веде антигромадський спосіб життя, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, продає речі з квартири, а гроші витрачає на придбання наркотичних засобів. До нього проходять його друзі за наркотичними засобами в будь-який час, незалежно це день або ніч. Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів. На її сина були складені протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, оскільки він неодноразово влаштовував відносно позивача домашнє насильство, виражався на її адресу нецензурною лайкою, наносив їй побої. Стосовно нанесення побоїв позивач із заявою зверталася до Новомосковського ВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області.

Позивач зазначає, що вона вже не годна терпіти таку поведінку свого сина відносно неї, подальше співжиття з її сином в одній квартирі є неможливим. Син позивача ніде не працює, не сплачує комунальні послуги за електроенергію та газ, також за водопостачання, однак використовує і газ, і воду, і електроенергію. За комунальні послуги сплачує лише позивач із своєї і так не великої пенсії, це все завдає їй значних матеріальних збитків. За комунальні послуги є заборгованість.

У зв`язку із викладеними обставинами, позивач була вимушена звернутися до суду із цим позовом, у якому просить виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з належної їй на праві приватної власності квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстрації місця проживання у цій квартирі.

Ухвалою судді від 04 квітня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, з призначенням підготовчого засідання (а.с. 28).

14 листопада 2022 року позивачем долучено до матеріалів справи докази (а.с. 47-52).

Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 54).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, проте надала суду заяву, у якій просила розглянути цивільну справу у її відсутність, зазначила, що свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавав.

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з таких підстав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 2009 року, виданого Новомосковською міською радою згідно з розпорядженням від 15 грудня 2008 року № 08514 (а.с. 9) та договору дарування 1/2 частки квартири від 12 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1096 (а.с. 7), які надані суду у засвідчених позивачем копіях, є власником квартири АДРЕСА_2 . Указаний факт також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 жовтня 2022 року (а.с. 49).

Згідно з довідкою відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 09 березня 2022 року № 729, відповідач у справі ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 321 ЦК України установлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Статтею 157 Житлового кодексу Української РСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником спірної квартири та має гарантоване законом право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, проте з незалежних від її волі причин вона не може здійснювати належне їй право користування та розпорядження своїм житлом в силу проживання в спірній квартирі відповідача, який своїми протиправними діями перешкоджає власникові житла у користуванні та розпорядженні своїм нерухомим майном без достатніх на те законних підстав. Разом з тим, установлено, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає наркотичними речовинами, створює нестерпні умови для проживання позивача, влаштовує сварки, псує майно позивача, вчиняє домашнє насильство, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Так, судом були досліджені копії письмових доказів, а саме: постанова Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 11), висновок ДОП СДОП ВП Новомосковського РВП молодшого лейтенанта поліції Пека В. від 18 червня 2021 року за результатами розгляду звернення громадянки ОСОБА_1 від 07 червня 2021 року (а.с. 12), висновок ДОП СДОП ВП Новомосковського РВП капітана поліції Соннова В. від 02 червня 2021 року за результатами розгляду звернення громадянки ОСОБА_1 від 14 червня 2021 року (а.с. 13), витяг про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000058 відомостей про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України за заявою ОСОБА_1 (а.с. 17), терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_2 стосовно постраждалої особи ОСОБА_1 (а.с. 18), характеристика Голови правління ОСББ «Комфорт 20/20» на ОСОБА_2 від 25 липня 2022 року № 25/07-01, відповідно до якої останній веде повністю аморальний спосіб життя, не працевлаштований, довгий час на постійний основі вживає наркотики, проявляє акти психологічного і фізичного насилля щодо матері (а.с. 48).

Таким чином, виходячи з аналізу вказаних вище норм чинного законодавства, установлених судом обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, з огляду на те, що відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні належним йому майном, систематично порушує правила соціалістичного співжиття, роблячи неможливим для матері проживання з ним в одній квартирі, та псує жиле приміщення, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачеві у користуванні власністю та виселення відповідача з квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, щодо вимоги позивача про зняття відповідача з реєстрації, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 2 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

У п.п. 11, 12 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи, а також, що реєстраційна дія це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи

Відповідно до ч. 2 ст. 4 вищевказаного Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 № 265 затверджено «Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», п.п. 2 п. 50 якого передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як самостійний спосіб захисту порушеного права за змістом ст. 16 ЦК України вимога про зняття з реєстрації не підлягає застосуванню, оскільки зняття з реєстрації нерозривно пов`язане з правом на житло і залежить від вирішення питання про житлові права сторін, які регулюються нормами ЖК України та ЦК України. І тільки після вирішення житлових прав зняття з реєстрації підлягає вирішенню в адміністративному порядку встановленому ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», «Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування)».

Таким чином, суд приходить до переконання, що вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача у спірній квартирі є зайвою, оскільки рішення суду про виселення є самостійною та достатньою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , відшкодування справленого судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення суду складено і підписано 15 березня 2023року.

Суддя Г.Є. Майна