ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/393/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/40/18 Категорія: 302090000 Дьяченко Д. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Нерушак Л.В.,

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» Олександра Остапчука на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ВП «Імпульс Плюс», третя особа: СТОВ «Агрофірма Корсунь» про визнання недійсним договору оренди землі, -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що вона є власницею земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0202 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, загальною площею 2,6090 га, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №993031.

На підставі укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ВП «Імпульс-Плюс» Договору оренди землі № 147 від 01.09.2011 року, вищевказану земельну ділянку передано останньому в строкове платне користування на умовах оренди строком на 5 років. Вказаний Договір було зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області від 07.06.2012 року за № 03822. У зв`язку із закінченням договору оренди №147 від 01.09.2011 року позивачка 15.06.2017 року уклала з СТОВ «Агрофірма Корсунь» договір оренди належної їй земельної ділянки. Однак при реєстрації даного договору виявилось, що зареєструвати даний договір неможливо, оскільки відповідач вже зареєстрував право оренди на її земельну ділянку до 07.06.2026 року на підставі додаткової угоди від 09.04.2015 року до договору оренди землі №147 від 01.09.2011 р.

Позивач стверджує, що вона не давала дозвіл на продовження строку дії договору оренди, а підписана нею додаткова угода до Договору стосувалась лише розміру орендної плати і не містила тексту про збільшення строку дії договору оренди.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати пункт 2 додаткової угоди від 07.04.2015 року до договору оренди землі №147 від 01.09.2011 року, укладеного між нею та ТОВ «ВП «Імпульс Плюс», щодо земельної ділянки площею 2,6090 га кадастровий номер :01:001:0202, що знаходиться в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області недійсним.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 16 січня 2023 року позов задоволено.

Рішення суду мотивовано тим, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та достовірними. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення.

Суд першої інстанції спирався на висновок експертизи, якою було встановлено, що в текст додаткової угоди після її підпису пізніше було внесено доповнення, якими істотно збільшили строк дії договору оренди землі без відома та згоди позивачки. Тому волевиявлення учасника правочину в даному випадку не було, а без волевиявлення сторони не можливе вчинення договору, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, директор ТОВ «ВП «Імпульс Плюс» - Осадчук О. оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалено з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що суд не врахував висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах: правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц).

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що висновок експерта був виготовлений з істотними порушеннями, які полягали у тому, що досліджувані матеріали фактично знаходились зшитими з іншими документами з відсутністю посвідчення суддею досліджуваних матеріалів, що суперечить вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 (зі змінами та доповненнями).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 993031, виданого 04.03.2011 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0202 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Кобринівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області загальною площею 2,6090 га.

Згідно з договором оренди землі №147 від 01.09.2011 року ОСОБА_1 надала в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс», належну їй земельну ділянку строком на 5 років.

Даний Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області від 07.06.2012 року за № 03822.

Згідно з Актом про передачу та прийом земельної ділянки від 07.06.2012 року ОСОБА_1 передала земельну ділянку орендарю Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» розміром 2,6090 га.

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.06.2017 р. 25.10.2016 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Березою Д.В., було здійснено державну реєстрацію речового права за Договором. Також з Інформаційної довідки вбачається, що цим же приватним нотаріусом (Береза Д.В.) було здійснено державну реєстрацію речового права щодо Додаткової угоди від 09.04.2015 р. до договору оренди землі №147 від 01.09.2011 року, а строк дії Договору змінено та встановлено 15 років.

Відповідно до Додаткової угоди від 09.04.2015 р. до Договору оренди землі №147 від 01.09.2011 року ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс-Плюс» пункт 8 до Договору оренди землі №147 від 01.09.2011 року виклали в такій редакції: «Договір укладено на 15 років. Після закінчення строку Договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі поновлення Договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.»

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів №14403/19-33 від 18.03.2021 року фрагмент тексту пункту «2» додаткової угоди, датованої 09.04.2015 року до договору оренди землі №147 від 01.09.2011, що починається словами: «2». Викласти пункт 8 Договору оренди землі №__ від ..» та закінчується «… Ця угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін.» був додрукований до основного тексту Додаткової угоди датованої 09.04.2015 року до договору оренди землі №147 від 01.09.2011, який починається зі слів «ДОДАТКВОА УГОДА …» і включає в себе повністю текст «1», а також рядки «Підписи сторін», «ОРЕНДОДАВЕЦЬ, ОРЕНДАР» та рядок із лініями підкреслення для підписів.

У Додатковій угоді, датованій 09.04.2015 року до Договору оренди землі № 147 від 01.09.2011, текст пункту «2», що починається словами: «2». Викласти пункт 8 Договору оренди землі №__ від ..» та закінчується «… Ця угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами та її скріплення печатками Сторін.» був додрукований до основного тексту Додаткової угоди датованої 09.04.2015 року. до договору оренди землі № 147 від 01.09.2011, який починається зі слів «ДОДАТКВОА УГОДА …» і включає в себе повністю текст «1», а також рядки «Підписи сторін», «ОРЕНДОДАВЕЦЬ, ОРЕНДАР» та рядок із лініями підкреслення для підписів, наданої Додаткової угоди, датованої 09.04.2015 року до Договору оренди землі № 147 від 01.09.2011 року вже після виконання підпису від імені орендодавця ОСОБА_1 .

Отже, у даній справі встановлено, що ОСОБА_1 підписувала оспорювану додаткову угоду від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 01 вересня 2011 року № 147.

Проте станом на час підписання цієї угоди остання не містила тексту про строк дії договору оренди землі, який, як встановлено судовим експертом, було додруковано пізніше. ОСОБА_1 заперечує свою згоду на внесення таких змін до договору. Вона вказує, що не погоджувалася на продовження строку дії договору на 15 років.

Водночас строк дії договору є однією із істотних умов договору, щодо якого згоди між орендодавцем і орендарем не було досягнуто.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним пункту 2 додаткової угоди від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 01 вересня 2011 року № 147.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2020 року у справі № 704/41/18 (провадження № 61-22180св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 704/588/17 (провадження № 61-19409св20), від 08 червня 2022 року у справі №704/42/18 (провадження №61-7022св21).

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що суд першої інстанції не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними, виходячи із встановлених у цій справі конкретних обставин.

У справі № 145/2047/16-ц фізична особа звернулася до суду з позовом до селянського фермерського господарства про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними з тих підстав, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав.

Водночас у справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 підписувала оспорювану додаткову угоду від 07 квітня 2015 року до договору оренди землі від 01 вересня 2011 року № 147. Проте станом на час підписання цієї угоди, остання не містила тексту про строк дії договору оренди землі (пункт 2), який, як встановлено судовим експертом, було додруковано пізніше.

Також заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, відповідно до яких застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Проте доводи апеляційної скарги про неврахування судом зазначених правових висновків не можуть бути підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, оскільки вони стосуються загальних питань правозастосування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про порушення визначеного законодавством порядку при проведенні судової експертизи є безпідставними, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування висновку експерта.

Не бере до уваги суд й посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про проведення повторної експертизи, оскільки висновок експерта від 18 березня 2021 року не було визнано неповним або неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Імпульс Плюс» Олександра Остапчука залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2023 року.

Судді: