РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Зосименка О.М.

при секретарі Стелюті М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . про стягнення (з врахуванням уточнень) з відповідача боргу за договором позики від 01.06.2020р. у сумі 13 000 доларів США, з яких 3 000 доларів США сума позики, 10 000 доларів США штраф за порушення умов договору щодо повернення позики. Одночасно позивач просив суд стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 4 753 грн.93 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 01.06.2020р. між ним та відповідачем був укладений договір позики за умовами якого ОСОБА_2 отримав у позивача в борг грошові кошти у сумі 3 000 США строком на 1 рік та зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів 01.06.2021 року. За порушення строків повернення грошової позики, зокрема за 10 календарних днів прострочення і більше позичальник сплачує позикодавцю штраф в розмірі 10 000 доларів США. Борг не повернуто.

У відзиві на позов відповідач заперечив щодо позовних вимог, та зазначив, що 14.06. 2021 року відповідач шляхом телефонних переговорів з позивачем та засобами електронного зв`язку дізнавшись номер банківської карти позивача, переказав йому грошові кошти по Договору у сумі 81 407,00 грн., що еквівалентно 3 000 доларів США за офіційним курсом одного долару США до української гривні на 14.06.2021 року. Одночасно затримка розрахунку на 13 днів, пов`язана з тим, що мати відповідача була потерпілою у ДТП, була госпіталізована з 26.05.2021 року по 17.06.2021 р., тому відповідач перебував з матір`ю у м. Миколаєві та повернув позику шляхом переказу суми грошових коштів на банківську карту позивача. Одночасно відповідач вказує на положення ч.3 ст. 551 ЦК України яка передбачає право суду зменшити розмір неустойки (штрафу) та на правові позиції викладені у таких постановах Верховного Суду, [ від 23.03.2021 у справі № 921/580/19, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, рішення КСУ, де вказано, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з врахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. А положення договору про нарахування та сплату неустойки за договором позики, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті З, частині третій статті 509 та ч.ч. 1,2 статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, і, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Крім того вказує завищені витрати позивача на правничу допомогу, оскільки не відповідають розумності та дійсної необхідності. Зазначає, що орієнтовний розмір понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу становить 15 000 грн. . 27.03.2023р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу) за договором позики, та просив відмовити в цій частині позовних вимог, оскільки 02.06.2021р. розпочався перебіг позовної давності та сплив у червні 2022р.

У відповіді за відзив представник позивача позовні вимоги підтримав, вказав що позивач розраховував отримати борг у валюті, зазначив про розумність витрат на правничу допомогу. У запереченнях представник відповідача вказав на виконання зобов`язання, зазначив про наявність підстав для зменшення витрат на правничу допомогу.

В останнє судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, представником позивача та представником відповідача подані заяви про розгляд справи у їх відсутність на підставі наявних матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.06.2020р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. Пунктом 1.1. договору позики встановлено, що Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику позику у сумі 3000 доларів, що дорівнює 80 400 гривень по курсу НБУ (на момент надання позики курс НБУ становить 26,8), а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Строк повернення 01 червня 2021 року (п.2.1 договору позики).

Пунктами 3.5, 3.6 договору позики встановлено, що позика повертається шляхом передачі готівки із рук позичальника в руки позикодавця. Підтвердженням повернення позики є надання розписки позикодавцем позичальнику про прийняття повернення позики.

13.09.2022 року позивачем на ім`я відповідача направлена поштовим зв`язком вимога про повернення суми позики у розмірі 3 000 доларів США або її еквіваленту у гривні за курсом НБУ на день повернення позики та вимога про сплатити договірну (штрафну) санкцію у розмірі 10 000 доларів США або її еквівалент у гривні за курсом НБУ на день сплати санкції. Як вбачається з вимоги позивач вказав про можливість сплати у національній валюті шляхом перерахування на банківський рахунок позивача.

Одночасно судом встановлено, що 14.06.2021 року ОСОБА_2 на карту приватбанку ОСОБА_1 здійснено грошовий переказ у сумі 81 407 грн. з призначенням платежу: повернення займу, що підтверджується випискою по витратах по банківській картці ОСОБА_2 за період 14.06.2021р.

Згідно офіційного курсу, встановленого НБУ на 14.06.2021 року, курс долара США до гривні становив 1 долар США 27,0404 грн. Таким чином, відповідач повернув позивачу суму позики еквівалентну 3010,56 доларів США.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;

відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;

відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;

відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Пунктом 3.4 договору позики встановлено, що по закінченню строку, вказаного в п. 2.1 цього договору, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики повністю, а саме три тисячі дол..

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом на власний розсуд. Критеріями такої оцінки, як правило, є: «значна міра» позбавлення сторони того, на що вона очікувала при укладенні договору, розмір завданої порушенням шкоди (при цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору; співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона в разі належного виконання договору.

Встановивши, що сторони у договорі позики визначаючи грошовий еквівалент суми позики в національній валюті, керувалися офіційним курсом НБУ на день надання такої позики та позичальник 14.06.2021 року в порушення вимог п.п 3.4, 3.5, 3.6 здійснив переказ грошових коштів на банківську картку позикодавця у гривнях у сумі 80 400 грн., що на момент здійснення такого переказу еквівалентно по курсу НБУ - 3 010,56 доларів США, і позикодавець, отримані грошові кошти позичальнику не повернув, і в тому числі на момент звернення з даним позовом (листопад 2022 року), та доказів, що такі грошові кошти перераховані йому відповідачем за іншим зобов`язанням суду не надав, та у вимозі про повернення суми боргу позивач не заперечував щодо сплати у національній валюті шляхом перерахування на банківський рахунок позивача суми боргу,суд дійшов висновку, що такі дії позикодавця свідчать про те, що він фактично прийняв виконання відповідачем зобов`язання за договором позики в частині повернення суми боргу у національній валюті шляхом перерахування на банківський рахунок позивача, яке відбулось 14.06.2021р., у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 3000 доларів США.

В частині позовних вимог щодо стягнення штрафу у розмірі 10 000 доларів США за порушення умов договору позики, суд дійшов до наступного.

Пунктом 2.1 договору позики встановлено, що строк повернення суми позики 01.06. 2021 року.

Пунктом 4.1 договору позики встановлено, що за порушення умов цього Договору, а саме невчасне повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф: за 3 календарних днів прострочення - 3000 доларів, 5 календарних днів прострочення - 5000 доларів, 10 календарних днів прострочення - 10 000 доларів.

Частиною 2 ст. 549 ЦК України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

27.03.2023р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу) за договором позики.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (стаття 267 ЦК).

Пунктом 1 ч.2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, про стягнення штрафу.

Встановивши, що відповідно п.2.1 договору позики строк повернення позики встановлено 01.06.2022 року, а позивач звернувся до суду з вимогою стягнення штрафу за порушення умов даного договору позики - 18.11.2022року, тобто поза межами строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 доларів штрафу.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, ст.ст. 549,551, 1046, 1047,1212 ЦК України, суд

ухвалив:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Зосименко