Провадження № 22-ц/824/1407/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 21 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання довіреності недійсною,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 04 грудня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до неї з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту (справа № 361/8787/15-ц). Позовна заява у вказаній справі була підписана 04 грудня 2015 року представником ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2, на підставі довіреності № 30-2/44581, виданої 01 жовтня 2015 року директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_3.

Вважає, що дана довіреність підлягає визнанню недійсною, оскільки пунктами 14.4 та 14.6 Статуту АТ «УкрСиббанк» в редакції від 21 квітня 2015 року, яка діяла на час подання позову, передбачено право ряду посадових осіб банку, в тому числі заступника голови правління - директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування, відомості про якого внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, без довіреності представляти банк в українських та іноземних підприємствах, установах, організаціях та судах. Також, посадові особи банку, зазначені у пунктах 14.4 та 14.5 Статуту, вправі передавати свої повноваження шляхом видачі довіреностей (у тому числі з правом передоручення). Станом на 01 жовтня 2015 року, тобто на час видачі довіреності на ім`я ОСОБА_2 , директор з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ОСОБА_3 не був внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як особа, яка має право представляти АТ «УкрСиббанк» без довіреності, а відтак не мав права видавати оспорювану довіреність. Таке суперечить ч.3 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції на час спірних правовідносин), згідно якої якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли

- 2 -

третя особа знала або могла знати ці відомості. Окрім того, є підстави вважати, що підписуючи оспорювану довіреність ОСОБА_3 не розумів її зміст, оскільки є громадянином Французької Республіки і не володів українською мовою, а відтак його дії не відповідали внутрішній волі, що є підставою для визнання довіреності недійсною.

У зв`язку з наведеним, посилаючись на те, що оспорювана нею довіреність видана та підписана особою, яка не мала цивільної правоздатності та відповідних повноважень, а також не могла розуміти суті написаного, просила визнати недійсною довіреність видану ПАТ «УкрСиббанк» від 01 жовтня 2015 року № 30-2/44581, яка уповноважує ОСОБА_2 представляти інтереси АТ «УкрСиббанк».

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невірну оцінку судом поданих нею доказів, порушення норм процесуального і неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга відповідає змісту позовної заяви та мотивована тим, що суд допустив порушення ряду встановлених процесуальним законом строків, зокрема строку відкриття провадження у справі, строку розгляду справи та строку направлення копії рішення, яке не було направлене позивачці. При вирішенні спору суд не врахував норми цивільного законодавства, зокрема ст.ст.88, 89, 92 154, 161 ЦК України, ст.ст. 7, 11, 17-19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Суд не звернув уваги, що відповідно Статуту АТ «УкрСиббанк» в редакції від 21 квітня 2015 року, директор з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування є посадовою особою, що має право представляти банк без довіреності та передавати свої повноваження шляхом видачі довіреностей виключно після внесення про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, чого в даному випадку не встановлено. Недійсна довіреність є підставою для повернення позову АТ «УкрСиббанк» до неї про стягнення боргу за договором споживчого кредиту. Суд не встановив усі обставини, які мають значення для справи та не здійснив належну оцінку доказів, зокрема відсутність повноважень у директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ОСОБА_3 на підписання оспорюваної довіреності. Як і залишив поза увагою, що ОСОБА_3 не розумів її зміст, оскільки є громадянином Французької Республіки і не володів українською мовою, а відтак його дії не відповідали внутрішній волі. Суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_3 є іноземцем і його працевлаштування відповідно до Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про зайнятість населення», постанови КМ України № 437 від 27 травня 2013 року потребує дозволу на тимчасове використання праці, наданого державною службою зайнятості, і посвідки на тимчасове проживання в Україні, виданої міграційною службою, чого також не встановлено.

ВідповідачАТ «УкрСиббанк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Бутенко О.А.подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва як незаконне.

ВідповідачАТ «УкрСиббанк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на його офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

- 3 -

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.

Також, суд керувався тим, що сама по собі відсутність відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про повноваження директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування ОСОБА_3 про представництво АТ «УкрСиббанк» не є підставою для визнання недійсною оспорюваної позивачкою довіреності, виданої на ім`я провідного юрисконсульта ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 та не позбавляє ОСОБА_3 повноважень на видачу цієї довіреності, бо останній у встановленому порядку призначений на посаду директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування і згідно статуту АТ «УкрСиббанк» мав відповідні повноваження для видачі довіреності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.237 ЦК представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав.

За змістом ст.ст.244-245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до ст.246 ЦК України довірність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї особи.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно доч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 07 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого

- 4 -

банк зобов`язався надати позичальниці кредит в іноземній валюті у розмірі 100000 доларів США строком до 07 травня 2018 року зі сплатою 14 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

З огляду на невиконання позичальницею ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів АТ «УкрСиббанк» у грудні 2015 року звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 361/8787/15-ц).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2016 року позов АТ «УкрСиббанк» залишено без розгляду, оскільки на час видачі 01 жовтня 2015 року директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого користування ОСОБА_3 довіреності на представництво ПАТ «УкрСиббанк» в судах на ім`я ОСОБА_2 відомості про ОСОБА_3 як на уповноважену особу ПАТ «УкрСиббанк» у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців були відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2016 року апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» задоволена частково, ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2016 року скасована, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, Апеляційний суд Київської області зазначив, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань станом на 11 грудня 2015 року уповноваженим представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи як підписант вказано, зокрема, ОСОБА_3 (з 01 жовтня 2015 року).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 року, яке не набрало законної сили, позов АТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39633,29 доларів США, пеню у розмірі 69689,36 грн. та судовий збір.

Дана справа № 361/8787/15-ц перебуває на стадії апеляційного перегляду.

Також судом встановлено, що позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у справі № 361/8787/15-ц від імені АТ «УкрСиббанк» підписано та подано провідним юрисконсультом АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_2 на підставі довіреності № 30-2/44581, виданої 01 жовтня 2015 року директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_3.

ОСОБА_3 прийнятий на роботу на посаду директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк» тимчасово з 01 жовтня 2015 року по 24 вересня 2016 року (включно), що стверджується наказом АТ «УкрСиббанк» № 384-ВК від 30 вересня 2015 року (а.с.70).

Рішенням Спостережної Ради АТ «УкрСиббанк», оформленого протоколом № 4 від 01 жовтня 2015 року, вирішено у зв`язку з призначенням ОСОБА_3 на посаду директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк» внести його як особу, яка має право вчиняти дії від імені АТ «УкрСиббанк» без довіреності, у тому числі підписувати договори, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 01 жовтня 2015 року (а.с.76).

Вказані відомості про ОСОБА_3 як особу, яка має право з 01 жовтня 2015 року вчиняти дії від імені АТ «УкрСиббанк» без довіреності внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на підставі реєстраційної картки АТ «УкрСиббанк» про внесення змін до відомостей про юридичну особу від 07

- 5 -

грудня 2015 року (а.с.72-73).

Пунктами 14.4 Статуту АТ «УкрСиббанк» в редакції від 21 квітня 2015 року, яка діяла на час подання позову до ОСОБА_1 , передбачено право ряду посадових осіб банку, в тому числі директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування, відомості про якого внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, без довіреності представляти банк в українських та іноземних підприємствах, установах, організаціях та судах. Також, згідно п.14.6 Статуту посадові особи банку, зазначені у пунктах 14.4 та 14.5 Статуту, вправі передавати свої повноваження шляхом видачі довіреностей (у тому числі з правом передоручення) на представництво банку в українських та іноземних підприємствах, установах організаціях та судах.

З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову з огляду на його необгрунтованість.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом встановлених процесуальним законом строків, зокрема строку відкриття провадження у справі, строку її розгляду справ та направлення позивачці копії рішення знайшли своє підтвердження. Проте вказані порушення строків розгляду ніяким чином не вплинули та не стосуються законності ухваленого судом рішення та не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для задоволення позову.

Щодо доводів про ненаправлення копії рішення, то такі доводи спростовуються наявною у справі довідкою відповідальної особи суду про направлення на електронну адресу представника позивачки адвоката Бутенка О.А. рішення в електронному вигляді (а.с.143).

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання довіреності недійною, оскільки відповідно Статуту АТ «УкрСиббанк» в редакції від 21 квітня 2015 року, директор з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування є посадовою особою, що має право представляти банк без довіреності та передавати свої повноваження шляхом видачі довіреностей виключно після внесення про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, чого в даному випадку не встановлено, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин 01 жовтня 2015 року) державна реєстрація юридичних осіб - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру, який є автоматизованою системою збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ст.1 Закону).

За положеннями частин 1 та 2 ст.17 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) відомості про юридичну особу включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору. В Єдиному державному реєстрі в тому числі містяться відомості щодо уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах із третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що державна реєстрація юридичних осіб шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру щодо уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах із третіми особами, або вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, є лише засвідченням цього факту і самостійного значення для виникнення такого права у відповідної посадової особи не має.

Реєстрація визначає лише момент, з якого держава засвідчує таке право у відповідного посадовця юридичної особи, яке виникло з підстав, передбачених законом та статутними документами цієї особи, а не у зв`язку із вчиненням чи невчиненням реєстраційної дії, як

- 6 -

помилково вважає позивачка.

Наведені висновки узгоджуються із приписами ч.3 ст.18 вказаного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), згідно якої якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Аналогічні положення містить ч.5 ст.89 ЦК України, яка вказує, що зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації.

Тобто, дані норми пов`язують факт внесення чи невнесення відомостей до реєстру щодо повноважень посадових осіб виключно із правами третіх осіб у спорі з цією юридичною особою, проте ніяким чином не вказують на відсутність відповідних повноважень у посадової особи чи недійсність вчинених цією особою правочинів.

Апеляційний суд звертає увагу, що подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 у схожих правовідносинах щодо державної реєстації права власності на нерухоме майно, де зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Це по-перше.

По-друге, вказуючи про відсутність повноважень у ОСОБА_3 на видачу 01 жовтня 2015 року довіреності на ім`я провідного юрисконсульта, позивачка хибно тлумачить зміст Статуту в контесті обставин даної справи.

Як вище вказувалося пунктом 14.4 Статуту АТ «УкрСиббанк» в редакції від 21 квітня 2015 року, яка діяла на час подання позову до ОСОБА_1 , передбачено право ряду посадових осіб банку, в тому числі директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування, відомості про якого внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, без довіреності представляти банк в українських та іноземних підприємствах, установах, організаціях та судах, вчиняти правочини, сума яких складає чи перевищує 1 мільйон доларів США.

Наведені положення Статуту стосуються виключно безпосереднього представництва банку посадовими особами, в тому числі директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування, перед третіми особами, зокрема підписання і подання безпосередньо самим директором позову до суду або його особистої участі у судовому засіданні. В такому випадку директор має надати підтвердження відповідних повноважень щодо представництва без довіреності, зокрема витяг із Статуту та відповідні відомості з Єдиного державного реєстру.

Водночас, згідно п. 14.6 Статуту АТ «УкрСиббанк» в редакції від 21 квітня 2015 року, передбачено право посадових осіб банку, зазначених у пунктах 14.4 та 14.5 Статуту, видавати накази і розпорядження за напрямами своєї діяльності, а також видавати довіреності (у тому числі з правом передоручення) на представництво банку в українських та іноземних підприємствах, установах організаціях та судах.

Вказаний п.14.6 Статуту ніяким чином не пов`язаний із п.14.4 і не обумовлює право посадових осіб банку на видачу наказів, розпоряджень і довіреностей наявністю відомостей про цих осіб у Єдиному державному реєстрі, що відповідає вимогам закону, бо накази, розпорядження і довіреності стосуються внутрішньої організації діяльності банку.

За таких обставин, намагання позивачки пов`зати наявність повноважень ОСОБА_3 на видачу 01 жовтня 2015 року довіреності на ім`я провідного юрисконсульта банку із внесенням відомостей про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є помилковими та спростовуються п.14.6 Статуту.

З наведених вище підстав аргументи апеляційної скарги про те, що при вирішенні спору суд не врахував норми цивільного законодавства, зокрема ст.ст.88, 89, 92 154, 161 ЦК України, ст.ст. 7, 11, 17-19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є надуманими та безпідставними.

Колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги щодо нездійснення судом належної оцінки усіх аргументів позивачки, зокрема її доводів проте, що ОСОБА_3 не розумів зміст довіреності, оскільки є громадянином Французької Республіки і не володів українською мовою, а відтак його дії не відповідали внутрішній волі.

Таке може свідчити про порушення норм процесуального права, зокрема приписів п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України щодо мотивованої оцінки судом кожного аргументу, наведеного учасниками справи.

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржницею ОСОБА_1 в позовній заяві та апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності дій ОСОБА_3 його внутрішній волі, оскільки він не розумів зміст довіреності при її підписанні, не знайшли свого підтвердження і грунтуються на припущеннях останньої.

Посилаючись на вказані обставини позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що дії ОСОБА_3 при видачі довіреності не відповідали його внутрішній волі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою факт наявності у ОСОБА_3 статусу іноземця, та не врахував, що його працевлаштування відповідно до Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про зайнятість населення», постанови КМ України № 437 від 27 травня 2013 року потребує дозволу на тимчасове використання праці, наданого державною службою зайнятості, і посвідки на тимчасове проживання в Україні, виданої міграційною службою, чого також не встановлено, колегія суддів вважає безпідставними.

По-перше, вказані нормативні документи не регулюють спірних правовідносин щодо визнання недійсною оспорюваної довіреності, оскільки стосуються дотримання чи недотримання роботодавцем цих норм стосується порядку працевлаштування і відповідальності роботодавця за його недотримання, однак ніяким чином не пов`язані та не впливають на правовідносини щодо визнання правочину недійсним.

І по-друге, наведені аргументи не були вказані ОСОБА_1 у позові і не стосуються

- 8 -

обгрунтування заявлених нею вимог.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія вважає за необхідне зауважити, що під час розгляду справи позивачка не довела обставин щодо порушення її прав оспорюваною довіреністю, оскільки позивачка не була учасницею правовідносин з оформленням цієї довіреності та не довела порушення її прав і законних інтересів внаслідок вчинення відповідачем правочину з оформлення довіреності на представництво інтересів юридичної особи. При цьому посилання позивачки на порушення її прав, оскільки недійсна довіреність є підставою для повернення позову АТ «УкрСиббанк» до неї про стягнення боргу за договором споживчого кредиту, безпідставні, бо ці обставини щодо повноважень представника мають перевірятися судом при розгляді справи, а не шляхом подачі окремого позову.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 205/1649/16-ц, в якійпредметом спору було визнання недійсною довіреності, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення щодо відмови у позові з підстав скасування довіреності особою, яка її видала, та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, зазначив, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, тобто є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Судом установлено, що позивачоспорив довіреність, яку видала одна особа на участь іншої особи від її імені та в її інтересах в інших справах, де відповідачем є позивач. Отже, при розгляді саме цих справ суду і належить перевірити законність виданої для участі в судовому процесі довіреності на представництво інтересів у суді. Таким чином, перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу, в якій така довіреність надана. У зв`язку з наведеним, підстав для оспорення в суді в окремому судовому процесі довіреності на участь у справі з підстав її недійсності у позивача відсутні.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 686/22375/18, предметом спору в якій було визнання недійсною довіреності ГУ Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, виданої начальнику відділу представництва інтересів Фонду у судах, на підставі якої той вчинив процесуальні дії, де Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у позові, зазначив, що суди вірно виходили з відсутності порушених прав позивача оспорюваними довіреностями, зокрема з недоведеності вимог. Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання довіреностей, позивач посилався на те, що внаслідок подання апеляційної скарги представником за оспореною довіреністю скасовано рішення суду першої інстанції, яким було задоволено його вимоги, тому зазначеними довіреностями порушуються його права. Судами першої та апеляційної інстанцій вірно встановлено, що позивач не був учасником правовідносин з оформленням оспорених довіреностей та не довів порушення його прав і законних інтересів внаслідок вчинення відповідачем правочину з оформлення довіреностей на представництво інтересів юридичної особи.

Позивачкою до апеляційного суду подано клопотання про постановлення окремої ухвали щодо недоліків і порушень у діяльності Хаврківського міського управління юстиції, яке при реєстрації у грудні 2015 року відомостей про ОСОБА_3 , як

- 9 -

посадової особи, що має право представляти банк без довіреності, зазначивши про наявність таких повноважень із 01 жовтня 2015 року, чим надано зворотню силу протоколу Спостекрежної Ради АТ «УкрСиббанк».

Апеляційний суд визнає таке клопотання необгрунтованим, оскільки державний реєстратор діяв у суворій відповідності із законом і вніс запис до реєстру у відповідності із відомостями, зазначеними у реєстраційній картці про внесення змін до відомостей про юридичну особу від 07 грудня 2015 року та рішенні Спостережної Ради АТ «УкрСиббанк», оформленому протоколом № 4 від 01 жовтня 2015 року, щодо права ОСОБА_3 вчиняти дії від імені АТ «УкрСиббанк» без довіреності з 01 жовтня 2015 року (а.с.72-73,76).

Таке повністю відповідає положенням частин 1 та 2 ст.17 цього Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості про юридичну особу включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору.

Окрім того, позивачкою подано до апеляційного суду заяву про те, що за зверненням народного депутата України Кінзбурської В.О. до 21 грудня 2021 року до ЄРДР внесено відомості під № 0000306 за фактом підроблення службовими особами АТ «УкрСиббанк» офіційних документів щодо видачі громадянам споживчих кредитів за ознаками ч.1 ст.366 КК України, в рамках якого її визнано потерпілою, що на думку позивачки має бути враховане при ухваленні даного рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що наявність матеріалів кримінального провадження, що внесені до ЄРДР 21 грудня 2021 року за № 0000306, не є доказом вини особи чи осіб АТ «УкрСиббанк» у підробленні документів щодо видачі громадянам споживчих кредитів і як наслідок у вчиненні злочину зач.1 ст.366 КК України, як помилково вважає позивачка.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Таке повністю узгоджується із приписами п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства і згідно якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, допоки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

Згідно приписів ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на відсутність вироку суду, який би набрав законної сили, у відношенні конкретних осіб АТ «УкрСиббанк» за фактом підроблення документів щодо видачі громадянам споживчих кредитів, наявність кримінального провадження від 21 грудня 2021 року за № 0000306 не має правового значення для вирішення даного спору і не є преюдиційним фактом.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам позивачки, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку тверджень позивачки, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд

- 10 -

вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обгрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити бе задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: