ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4781/23 Справа № 179/1098/22 Суддя у 1-й інстанції - Кравченко О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Пищиди М.М.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, мотивуючи його тим, що 20 березня 2020 року він придбав у ОСОБА_1 житловий будинок за обумовленою ціною 85 000 грн., яку він повинен був сплатити двома частинами - 55 000 грн. в момент придбання та інші 30 000 грн. до кінця 2020 року.

Вказував, що 20 березня 2020 року він віддав ОСОБА_1 першу частину грошей в розмірі 55 000 грн., отримав від неї розписку, та з її дозволу вселився з сім`єю в будинок. 04 грудня 2020 року він сплатив відповідачу залишок суми боргу за придбання будинку 30 000 грн. шляхом перерахування на банківську картку.

Зазначав, що у зв`язку з ухиленням відповідачки від оформлення договору купівлі-продажу, він змушений був звернутися до суду із позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу. Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2021 року позов було задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння в АДРЕСА_1 та визнано на ним право власності на дане домоволодіння. Постановою Дніпровського апеляційного суду рішення суду першої інстанції було скасоване, в позові відмовлено. Касаційною інстанцією постанова апеляційного суду залишена без змін.

Посилаючись на те, що в липні 2022 року з відповідачкою було домовлено про звільнення будинку і про повернення йому сплачених коштів та 27 липня 2022 року він звільнив будинок, відповідач прийняла будинок, втім повернула йому лише частину сплачених за будинок коштів в розмірі 40 000 грн., а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на його користь 45 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Наголошувала на тому, що 45 000 грн. були нею утримані за домовленістю сторін, як плата позивача за користування належним їй майном. Вказувала про недобросовісні дії саме зі сторони позивача.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі становить 45 000 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка ОСОБА_1 є власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2021 року у справі №179/9/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору. Визнано дійсним договір купівлі-продажу (розписка) домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2021 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року залишено без змін.

Як встановлено вищезазначеними судовими рішеннями, 20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складено розписку, згідно якої ОСОБА_1 продає будинок ОСОБА_2 за 55 000 грн., а інші 30 000 грн. виплатити до кінця 2020 року.

Зазначена розписка від 20 березня 2020 року про отримання грошових коштів за будинок не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу.

Також встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач 20 березня 2020 року сплатив відповідачу частину грошей в сумі 55 000 грн., отримав від неї вищезазначену розписку та з її дозволу вселився із сім`єю в будинок.

04 грудня 2020 року позивач перерахував відповідачу на картковий рахунок залишок суми 30 000 грн.

Таким чином, судом встановлено, що сторони висловили намір укласти договір купівлі-продажу будинку, позивач сплатив грошові кошти у розмірі 85 000 грн. відповідно до розписки від 20 березня 2020 року, однак між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, зокрема щодо ціни продажу будинку, відповідачка відмовилась від продажу будинку, тому договір купівлі-продажу будинку не було укладено.

При цьому позивач ОСОБА_2 мав домовленість з відповідачкою ОСОБА_1 про те, що він буде проживати у вказаному домоволодінні та в рахунок купівлі нерухомості буде сплачувати їй кошти частинами, про що представник відповідача зазначає у відзиві на позов, тобто відповідач надала згоду на проживання у своїй власності позивачу та його сім`ї, який вселився в будинок по АДРЕСА_1 та фактично там проживав до 27 липня 2022 року.

Як вбачається зі змісту розписки від 27 липня 2022 року, відповідачка ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 гроші в розмірі 40 000 грн., які останній сплатив їй за будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Претензій до нього відповідачка не має.

При цьому у судовому засіданні відповідачка та її представник пояснили, що 45 000 грн. були утримані за домовленістю сторін, як плата позивача за користування спірним будинком, на що позивач погоджувався.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу спірного будинку між сторонами укладено не було, тому підстави для застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України відсутні. Виходячи із характеру спірних правовідносин та пояснень сторін у судовому засіданні, з врахуванням того, що судом було встановлено, що передані позивачем відповідачці грошові кошти у розмірі 85 000 грн. є авансом, дійшов висновку, що виходячи з приписів ст.570 ЦК України, вказані грошові кошти підлягають поверненню позивачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі №916/667/18 (провадження №12-145гс19) міститься висновок про те, що «правове значення розписки може не обмежуватися посвідченням певних обставин. Наприклад, відповідно до наведених вище положень абзацу третього частини першої статті 937 та частини другої статті 1047 ЦК України розписка може підтверджувати укладення договору зберігання в письмовій формі, підтверджувати укладення договору позики та його умов. Договір купівлі-продажу є консенсуальним договором. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальним або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому. При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому. Положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір».

20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складено розписку, згідно якої ОСОБА_1 продає будинок ОСОБА_2 за 55 000 грн., а інші 30 000 грн. виплатити до кінця 2020 року.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.205 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №521/12202/15-ц сформульовані висновки про те, що оскільки складена розписка фактично містить умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що така угода підлягала нотаріальному посвідченню, чого вчинено не було. Враховуючи те, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи встановлено, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу будинку та рішенням суду, яке набрало законної сили та не може бути поставлене під сумнів, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору відмовлено.

Позивач вказує, що мав з відповідачкою усну домовленість про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу, після повної оплати ним 85 000 грн.

Відповідачка в свою чергу наголошує на тому, що дійсно мала намір продати будинок позивачу, втім не за 85 000 грн., а за суму значно більшу, та фактично грошові кошти, які передав їй ОСОБА_2 , є авансом за будинок.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було та рішенням суду, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору відмовлено, сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що грошові кошти у розмірі 45 000 грн. є коштами за фактичне проживання та користування сім`єю позивача, належним їй майном будинком та городом протягом тривалого часу, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Жодних доказів того, що відповідачка надала згоду на проживання позивача саме за оплату нею не надано.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині того, що саме позивач порушив її права та саме він ввів її в оману та відмовився звільняти належний їй на прав власності будинок, після того як не захотів укласти договір купівлі-продажу будинку за суму більшу ніж 85 000 грн., також не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що 27 липня 2022 року між ними фактично було укладено мирову угоду, оскільки вона повернула йому 40 000 грн., а 45 000 грн. вони домовились залишити їй, не заслуговують на увагу через недоведеність.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 травня 2023 року.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.М.Пищида