Справа № 127/9332/22
Провадження № 22-ц/801/439/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 рокуСправа № 127/9332/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судових засідань Різник Д. С., представниці особи, котра по-дала апеляційну скаргу, відповідача Вінницької обласної прокуратури проку-рора відділу представництва інтересів держави у бюджетній сфері, з питань державної і комунальної власності управління представництва інтересів держа-ви у суді Колівошко С. М., представниці позивача ОСОБА_1 адвокатки Федчук С. М., представників відповідачів у порядку самопредставництва Го-ловного управління Національної поліції у Вінницькій області Бешлея І. В., Державної казначейської служби України Соцького Є. І., розглянувши за пра-вилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури,

Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Держав-

ної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої не-

законними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяль-

ність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

за апеляційною скаргою представниці Вінницької обласної прокуратури Ко-лівошко Світлани Миколаївни на рішення Вінницького міського суду Вінниць-кої області від 13 грудня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Вохмінової О. С., повний текст якого складений 23 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями орга-нів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового роз-слідування, прокуратури і суду. Позов обгрунтований наступними обставина-ми. 25 січня 2017 року прокуратурою Вінницької області були внесені відомос-ті до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 щодо вчинення службового підроблення шляхом внесення до актів приймання вико-наних будівельних робіт по будівництву дитячого садка в с. Дорошівка Ям-пільського району Вінницької області ( благоустрій території ) від 01 грудня 2016 року № 2 та від 06 грудня 2016 року № 3 неправдивих відомостей про ви-конання будівельних робіт, які фактично виконані не були, за ознаками кримі-нальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 191 КК України. 13 червня 2018 року прокурором Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень. Вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вини. Вирок суду першої інстанції згідно з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2020 року та постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року набрав законної сили. Позивач перебував під слідством і су-дом з 13 червня 2018 року, як він зазначає, до 20 січня 2021 року, тобто, 2 роки 7 місяців і 7 днів або 31 місяць 7 днів.

За вказаний період часу ОСОБА_1 зазнав глибоких моральних страждань, у його житті відбулися негативні зміни. Більше двох років він до-водив свою невинуватість у скоєнні інкримінованих йому кримінальних право-порушень, терпів постійні хвилювання на допитах, під час слідчих дій, під час судових засідань, що негативно вплинуло на його моральний і психологічний стан. У нього значно погіршився стан здоров`я, він змушений був стаціонарно лікуватися. Завдана моральна шкода також полягає у приниженні честі, гідності і ділової репутації ОСОБА_1 як керівника Приватного виробничо-буді-вельного підприємства «Кварц», завдано непоправної шкоди престижу і діловій репутації цього підприємства, яке займалося виконанням будівельних робіт. Незаконні слідчі дії призвели до зменшення замовлень і доходів позивача від діяльності підприємства. ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди 700000,00 гривень та витрати, пов`язані з оплатою наданої йому професійної правничої допомоги під час провадження у кримінальній справі у сумі 108000,00 гривень, що ста-новлять завдану майнову шкоду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року позов задоволений частково, стягнуто з Державного бюджету Украї-ни шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 140700,00 гривень, у від-шкодування майнової шкоди - 108000,00 гривень. У решті позову відмовлено. Судовий збір залишений за рахунок держави.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представниця Він-ницької обласної прокуратури Колівошко С. М. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Скаржниця зазначає, що оскаржуване судове рішення у частині задоволених позовних вимог не відповідає критеріям закон-ності, обгрунтованості, суд невірно застосував норми матеріального права, по-рушив норми процесуального права, оскільки визнав встановленими обставини, які з`ясовані неповно, не доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. З висновками суду першої інстанції, викладеними у рі-шенні, погодитися не можна, рішення підлягає скасуванню як незаконне, необ-грунтоване.

21 лютого 2023 року до апеляційного суду надійшов відзив представниці позивача адвокатки Федчук С. М. на апеляційну скаргу представниці прокура-тури, де з посиланням на необгрунтованість скарги, відповідність оскаржувано-го рішення суду засадам верховенства права, його законність та обгрунтова-ність, ухвалення згідно з нормами матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, викладене прохання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу відповідно представників сторін у справі, як особи, яка подала апеляційну скаргу, так і відповідачів, кожен з яких дотримується висловленої у процесуальних документах власної позиції у справі, вважає її такою, що підля-гає задоволенню апеляційним судом, заслухавши заперечення на апеляційну скаргу представниці позивача, яка вважає скаргу такою, що задоволенню не підлягає, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у ній докази у їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судово-го рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеля-ційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга представниці обласної прокуратури задоволенню не підлягає.

Згідно з нормами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунту-ватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Закон-ним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із до-триманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимо-гам, воно є правильним, об`єктивним, обґрунтованим та справедливим. Суд вір-но визначився із правовідносинами, що виникли та мають місце між сторонами у справі, вказавши, що вони регулюються нормами глави 82 Цивільного кодек-су України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшу-кову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини ( факти ), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджу-ються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із вста-новлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих право-відносин.

Судом установлені наступні фактичні обставини у цій справі, які не запе-речуються жодною із сторін.

25 січня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесене кримінальне провадження № 0000042 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України. Прокурором Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області Мидвецьким О. В. 12 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вище-вказаним номером внесені відомості за фактом вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 191 КК

України, це провадження об`єднане із попереднім з присвоєнням об`єдна-ному провадженню № 0000042. 13 червня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, перед-бачених частиною другою статті 191, частиною першою статті 366 КК України. Вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинува-ченні за частиною другою статті 191, частиною першою статті 366 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні зазначених кри-мінальних правопорушень. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 бе-резня 2020 року вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишений без змін. Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційна скарга прокуратури залише-на без задоволення, а ухвала Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2020 року стосовно ОСОБА_1 залишена без змін. Кримінальне переслі-дування відносно ОСОБА_1 тривало з 13 червня 2018 року ( оголошен-ня підозри ) до 20 січня 2021 року ( перегляд справи у касаційному порядку ), тобто 2 роки 7 місяців 7 днів або 31 місяць 7 днів.

У судовому засіданні судом першої інстанції були оглянуті витребувані матеріали справи кримінального провадження № 153/1254/18 та встановлено, що протягом усього досудового слідства, у судах першої, апеляційної, касацій-ної інстанцій інтереси ОСОБА_1 згідно з договором від 27 червня 2018 року № 86/18-к про надання професійної правничої допомоги захищав адвокат Герасимчук С. П. Відповідно до додатків до вказаного договору №№ 1 - 3 вина-города за надання професійної правничої допомоги ( гонорар ) у загальній сумі склала 108000,00 гривень. Вказаний гонорар включає надання юридичних по-слуг, представництво інтересів у судах, органах Національній поліції, прокура-тури та на стадії досудового слідства, під час судового розгляду справи стосов-но ОСОБА_1 у суді першої інстанції. Квитанціями від 27 червня 2018 року № 88, від 03 жовтня 2019 року № 104, від 17 липня 2020 року № 246 дово-диться сплата ОСОБА_1 на виконання умов договору від 27 червня 2018 року № 86/18-к зазначених коштів у повному обсязі. Крім того, суд першої інстанції перерахував в оскаржуваному рішенні документальні докази сторони позивача на підтвердження завданої ОСОБА_1 моральної шкоди як ке-рівнику, власнику та кінцевому бенефіціарові Приватного виробничо-будівель-ного підприємства «Кварц».

Ухвалюючи 13 грудня 2022 року рішення про часткове задоволення по-зовних вимог ОСОБА_1 , з метою виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд першої інстанції урахував висновки щодо застосу-вання відповідних норм права, викладені у постановах Великої Палати Верхов-ного Суду, Верховного Суду, норми статей 19, 55, 56 Конституції України, ста-тей 15, 16, 23 ЦК України, а також норми спеціального Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями ор-ганів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у редакції Закону України від 13 квітня 2012 року № 4652-VI із змінами станом на день розгляду справи.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно з нормами статті 1176 ЦК Укра-їни шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або су-ду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, ви-черпний перелік яких охоплюється частиною першою цієї статті, а саме, зокре-ма, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до криміналь-ної відповідальності. Така шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-роз-шукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідні норми передбачені у пункті другому частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними дія-ми органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудо-вого розслідування, прокуратури і суду», де передбачено, зокрема, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засу-дження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального пра-вопорушення, незаконного проведення в ході кримінального провадження об-шуку, виїмки, інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У та-ких випадках завдана шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону визна-чено, що право на відшкодування шкоди у роз-мірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного пові-домлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи ( посади ) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами четвертим та п`ятим статті 3 вказаного Закону у наведе-них у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода та суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшко-дування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійс-нюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди прова-диться у разі, коли незаконні дії визначених органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, ви-магають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можли-востей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Визнавши безпідставними заперечення представників відповідачів стосов-но недопущення незаконних дій посадовими особами прокуратури Вінницької області, які ініціювали кримінальне провадження, правоохоронцями, які оголо-шували про підозру ОСОБА_1 , а також посадовими особами СВ Він-ницького ВП ГУНП у Вінницькій області, які проводили досудове розсліду-вання даного кримінального провадження, суд першої інстанції підкреслив, що здійснення провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до кримі-нальної відповідальності за частиною другою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, виправдання його судом у зв`язку з недоведеністю вину-ватості свідчать про певні незаконні дії щодо нього. Загалом кримінальне про-вадження відносно ОСОБА_1 тривало більше двох років, протягом яких проводилися слідчі дії, що негативно вплинуло на його життя і здоров`я, ділову репутацію як засновника і власника приватного підприємства «Кварц», були порушені нормальні життєві зв`язки позивача, він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У сукупності дані обставини суд визнав підставою для відшкодування моральної шкоди ти при визначенні її розміру урахував конкретні обставини даної справи, характер незаконних дій працівників органів прокуратури, досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача факту безпідставного кримінального переслідування, глибину його душевних страждань, тривалість кримінального провадження з 13 червня 2018 року до 25 березня 2020 року, вимоги розум-ності, справедливості, співмірності. Суд дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у сумі 140700,00 гривень ( 21 місяць?670000 гривень ( мінімальний розмір заробітної плати ) = 140700,00 гривень ).

Крім того, відповідно до пункту четвертого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» позивачу завдана майнова шкода, яка становить розмір сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

Колегія суддів апеляційного суду цілком погоджується з викладеними в оскаржуваному рішенні висновками суду першої інстанції, оскільки вони зро-блені за повного та об`єктивного з`ясування фактичних обставин справи, пра-вильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Мотиви апеляційної скарги на ухвалене судом 13 грудня 2022 року рішен-ня, посилання представниці Вінницької обласної прокуратури на невідповід-ність рішення критеріям законності, обгрунтованості, ухвалення його за відсут-ності достатніх доказів, з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, не спростовують правильних висновків суду про необхідність відшкодування по-зивачу шкоди відповідно до норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокура-тури і суду», оскільки ОСОБА_1 визнаний невинуватим за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 191, частиною першою статті 366 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю його вини.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, представниця обласної прокуратури посилається на те, що суд, розглядаючи кримінальну справу, визнав недопусти-мими доказами протокол огляду місця події через складення його з порушен-ням вимог кримінального процесуального закону ( не підписаний усіма учасни-ками процесуальної дії ), та висновок судової будівельно-технічної експертизи від 03 серпня 2017 року № 15 у зв`язку із сумнівними даними, які у ньому міс-тяться та не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження. Правове формулювання, визначене у статтях 86 - 89 КПК України, а саме «не-допустимість» доказів свідчить, що воно не тотожне не тотожне поняттю «неза-конність». Отже, визнання доказів недопустимими є оціночним та оспорю-ваним поняттям та не має наслідком неможливість їх дослідження та викорис-тання при ухваленні судового рішення і не є свідченням незаконності дій ор-ганів досудового слідства чи прокурора. За відсутності факту незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду відсутні і підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України.

Ураховані, прийняті судом обставини моральних страждань, якими ОСОБА_1 обгрунтовує завдання йому моральної шкоди, не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Суд під час розгляду справи повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю ) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Оскільки позивачем не доведена наявність жодного з елементів складу ци-вільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди як і самого факту такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, які ними не вчинені, то відсутні підстави для задоволення позову у цілому, у тому числі й щодо стягнення майнової шкоди.

На заперечення доводів апеляційної скарги у відзиві представниця позива-ча адвокатка Федчук С. М., посилаючись на норми статті 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові не-законними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, ор-ганів досудового розслідування, прокуратури і суду» наголошує, що право на відшкодування шкоди у порядку та розмірах, передбачених зазначеним Зако-ном, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку су-ду. Внаслідок ухвалення 24 вересня 2019 року Чернівецьким районним судом Вінницької області виправдувального вироку щодо ОСОБА_1 він має право на відшкодування шкоди, яка йому завдана незаконними діями правоохо-ронних органів, на відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку із наданням йо-му правничої допомоги і право на таке відшкодування виникає у силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України, Закону України № 266/94-ВР.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обста-вин справи у межах, встановлених цивільним законодавством. За час перебу-вання під слідством і судом розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із огляду на гарантований державою мінімальний розмір за-робітної плати, а суд вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У хо-ді розгляду справи судом першої інстанції скаржником не були спростовані ар-гументи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди внаслідок незакон-них дій органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду. На думку представниці позивача, суд першої інстанції правомірно узяв до уваги представлені стороною позивача докази, надав їм належну правову оцінку. Натомість доводи скаржниці є хибни-ми, без урахування того, що у цій справі предметом позову є відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів які здійснюють оперативно-розшу-кову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, тобто, застосу-ванню підлягають спеціальні норми статей 1167, 1176 ЦК України, статей 1-3, 13 Закону України № 266/94-ВР.

Суд першої інстанції правильно визначився з обставинами справи, трива-лістю розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_1 , незаконними діями, які були проведені по відношенню до нього зі сторони органів прокура-тури, поліції, урахував перенесені позивачем страждання та дійшов правильно висновку про те, що визначений розмір моральної шкоди буде співмірною компенсаційною сумою для їх сатисфакції.

Верховний Суд уже прийняв ряд постанов, що стосуються подібних право-відносин, тому існують правові висновки суду касаційної інстанції, які є обов-язковими для суду першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юри-дичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 700000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди, 108000,00 гривень у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у кримінальному прова-дженні стосовно його обвинувачення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та орга-ни місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на під-ставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та зако-нами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на від-шкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матері-альної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи безді-яльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх поса-дових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього ( досудового ) слідства, про-куратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характе-ризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокура-тури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного захо-ду, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стяг-нення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для засто-сування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами ( статті 1173, 1174 цього Кодексу ). Шкода, завдана фізич-ній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи орга-ну державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшко-дувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, неза-конним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування мо-ральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізич-ному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа за-знала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди визначається за-лежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних то-що), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можли-вості відновлення тощо ), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Матеріалами цієї цивільної справи підтверджено, що тривалість кримі-нального провадження щодо ОСОБА_1 мала місце з 13 червня 2018 ро-ку по 25 березня 2020 року ( 21 місяць ), тобто, протягом зазначеного строку він незаконно перебував під слідством та судом. Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що у відношенні нього кримінальна справа була пору-шена незаконно, йому було пред`явлене обвинувачення у скоєнні злочину, яко-го він не вчиняв.

Відповідно до статті 8 Конституції України та частини першої статті 17 За-кону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховен-ства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визна-ються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейсь-кого суду з прав людини.

Метою статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних сво-бод визначене право на ефективний засіб правового захисту, яким є надання за-собу, за допомогою якого особи могли б отримати на національному рівні від-шкодування шкоди, завданої порушенням їхніх конвенційних прав, перш ніж задіяти міжнародний механізм подання скарги до Європейського суду з прав людини ( справа «Кудла проти Польщі» ( Case of Kudіa v. Poland ) рішення від 26 жовтня 2000 року, заява 30210/96, пункт 152 ).

У справі «Класс проти Німеччини» ( Case of Klass and others v. Germany ) Європейський суд з прав людини зауважив, що, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права та інтереси порушеними внаслідок прийняття заходів, які, як вона стверджує, суперечать Конвенції, ця особа по-винна мати засіб правового захисту у національному органі як для прийняття рішення за її скаргою, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. Та-ким чином, статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гаран-тує «ефективний засіб правового захисту у національному органі» кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод, гарантованих Конвенцією ( рішення від 6 вересня 1978 року, заява № 5029/71, пункт 64 ). У той же час засіб правового захисту, гарантований статтею 13 Конвенції, має бути «ефек-тивним» як з точки зору закону, так і на практиці у тому сенсі, що він дозволяє або запобігти оскаржуваному порушенню чи його продовженню, або забезпе-чує належне відшкодування шкоди, завданої будь-яким порушенням, яке вже мало місце.

Переглянувши питання про співвідношення частини першої статті 6 Кон-венції щодо тривалості цивільного або кримінального провадження (розумного строку), що є спеціальною правовою нормою, та статті 13 Конвенції про право на ефективний засіб правового захисту, Європейський суд з прав людини у справі «Кудла проти Польщі» констатував існування «істотної небезпеки» для принципу верховенства права у рамках національних правових систем, коли «під час здійснення правосуддя трапляються надмірні затримки», «для оскар-ження яких сторони не мають національних засобів правового захисту». У зв`язку із цим Європейський суд з прав людини підкреслив, що тлумачення статті 13 Конвенції полягає у тому, що це положення гарантує ефективний засіб правового захисту у національному органі влади щодо ймовірного порушення вимоги, передбаченої частиною першою статті 6 Конвенції, про розгляд справи протягом розумного строку. В іншому випадку, «приватні особи змушені бу-дуть систематично звертатися до Суду в Страсбурзі зі скаргами, які в інакшому разі, і на думку Суду більш доречно, були б спочатку розглянуті у рамках наці-ональної правової системи. У перспективі це може послабити ефективне функ-ціонування системи захисту прав людини, створеної Конвенцією як на націо-нальному, так й на міжнародному рівнях» ( справа «Кудла проти Польщі» пункт 155 ).

Що стосується українських справ то, зокрема, у пункті 28 рішення від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що вирішальним при оцінці ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи заявник може подати таку скаргу до національних судів, вимагаючи певного виправлення ситуації; іншими словами, чи існує засіб захисту, здатний задовольнити його скарги, надаючи пряме та швидке виправлення ситуації. Суд також встановив, що засіб є «ефективним», якщо його можна використати як для прискорення вирішення справи судами, так і для забезпечення скаржника адекватним відшкодуванням за затримки, які вже сталися (справа «Кудла проти Польщі», пункти 157-159).

У кримінальних справах зазначений у пункті першому статті 6 Конвенції «розумний строк» починає діяти, як тільки особа «обвинувачена»; це може статися у дату до розгляду справи у суді першої інстанції, наприклад: у дату, коли відповідну особу було офіційно повідомлено про притягнення її до кримінальної відповідальності, або дату відкриття попереднього розслідування ( справа «Девеер проти Бельгії», рішення від 27 лютого 1980 року, пункт 42 ). Що стосується закінчення «строку», то у кримінальних справах строк, регульо-ваний пунктом першим статті 6 Конвенції охоплює весь розгляд справи, вклю-чаючи апеляційне провадження ( справа Koening v. Germany, рішення від 28 червня 1978 року, пункт 98 ).

Строк вважається розумним на підставі трьох основних критеріїв, визна-чених, зокрема, у пунктах 30-37 рішення Європейського суду з прав людини від 04 березня 2003 року у справі «Претто та інші проти Італії»: характер і склад-ність справи; поведінка органів влади; поведінка заявника. Це право випливає з формулювання статті 6 Конвенції та принципу ефективності. Суд оцінює склад-ність справи у світлі таких факторів як характер обставин, кількість залучених у справу підсудних, свідків та проведення паралельних чи пов`язаних з цією справою проваджень.

Суд першої інстанції, урахувавши строк кримінального провадження щодо позивача, характер і обсяг страждань, яких він зазнав, тяжкість вимушених змін у його життєвих, суспільних та сімейних стосунках, характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, їх тривалість та тяжкість, взявши до уваги ви-моги розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого вис-новку, що визначений ним розмір відшкодування відповідатиме інтересам пози-вача.

Визначений судом ОСОБА_1 розмір відшкодування моральної шкоди є правильним з огляду на таке.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, здійснюючи оцін-ку того чи є надане заявнику відшкодування належним та достатнім, урахуван-ню підлягають усі обставини справи та характер порушення Конвенції. Зокре-ма, в ухвалі щодо прийнятності від 18 грудня 2012 року у справі «Валерій Вла-диславович Згоннік проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що присуджена на національному рівні компенсація, яка є нижчою від суми, яку виплатив би суд за аналогічне порушення, всерівно може вважатися розумною, за умови, що відповідне рішення національних судів узгоджується з правовою традицією та рівнем життя у відповідній країні, швидко постановлене і виконане.

Водночас, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у зв`язку з тривалістю перебування ОСОБА_1 під слід-ством та судом, судом першої інстанції були ураховані не лише правові виснов-ки суду касаційної інстанції, які відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України є обо`язковими для нього та суду апеляційної інстанції, а й фактичні обставини цієї справи.

Крім того, положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на профе-сійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом четвертим частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - це домовленість, за якою одна сторона ( адвокат, адвокатське бюро, адвокатсь-ке об`єднання ) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати ін-ші види правової допомоги другій стороні ( клієнту ) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допо-моги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання пра-вової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового су-проводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших до-кументів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню у разі порушення ( пункт шостий частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інфор-мації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяль-ності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представ-ництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у дого-ворі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару ура-ховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та ураховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адво-катську діяльність» ).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої ( правової ) допомоги клієнту. Розмір гонорару ви-значається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встанов-ленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особ-ливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення ( підготовку до вико-нання ) розмір гонорару може бути збільшений за взаємною домовленістю. Не-погодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійс-ності такого зобов`язання ( пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 ( провадження № 12-171гс19 )).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Па-лати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адво-катських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності ), а також кри-терію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допо-могу, суд має пересвідчитися що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має ураху-вати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим ( див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року ( East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268 )).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну прав-ничу допомогу, суд має ураховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг ); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та ( або ) значенням справи для сторони. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті у порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або поряд-ку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов ( пунктів ) щодо порядку обчислення, форми та ціни пос-луг, що надаються адвокатом, суди, у залежності від конкретних обставин спра-ви, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повно-важення, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для змі-ни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визнача-ються у договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару ураховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фі-нансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та ураховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 Закону України «Про адвока-туру та адвокатську діяльність» ). Розмір гонорару визначається лише за по-годженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідноси-ни.

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомог у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підля-гають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлю-ється судом на підставі поданих сторонами доказів. Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги ( договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін. ); розрахунок наданих послуг з їх деталь-ним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне дору-чення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо ) ( висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/ 3806/18 ). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткового переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правничої допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76 - 78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263 - 265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову ( дослідження обґрунтованості, наявності дока-зів, що їх підтверджують ). Всебічність та повнота розгляду передбачають з`я-сування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма прита-манними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залеж-ностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фак-тів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обста-вин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інфор-мацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для під-твердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а також ті, що одержані з порушенням по-рядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ін-шими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсут-ність обставин справи, які входять до предмета доказування ( частина перша статті 80 ЦПК України ).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у кримінальному про-вадженні, суд першої інстанції, визначивши ці витрати як завдану позивачу майнову шкоду у розмірі сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юри-дичної допомоги у кримінальному провадженні ( пункт четвертий статті 3 Зако-ну України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові неза-конними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, орга-нів досудового розслідування, прокуратури і суду» ), керувався також пунктом десятим Положення про застосування цього Закону, затвердженого наказом Мі-ністерства юстиції, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року, де визначено, що, крім іншого, громадя-нинові згідно зі статтею 3 Закону підлягають поверненню судові витра-ти. Відповідно до пункту четвертого статті 3 Закону громадянинові підлягають поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню ( адвокату ) за участь адвоката у справі, написання касаційної, наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанцій.

ОСОБА_1 були надані належні і допустимі докази про сплату ним адвокату Герасимчуку С. П. гонорару у загальному розмірі 108000,00 гри-вень. У зв`язку зі смертю адвоката детальний опис виконаних робіт ( наданих послуг ) складений не був, разом з тим, оглянутими у судовому засіданні мате-ріалами кримінального провадження № 153/1254/18 суд пересвідчився, що ад-вокат приймав участь у процесуальних діях протягом всього досудового слід-ства, а також у судових засіданнях судів першої, апеляційної та касаційної інс-танцій, складав процесуальні документи тощо. Беручи до уваги правовий вис-новок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/ 12876/19, керуючись нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями ор-ганів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції дійшов висновку, що сплачена ОСОБА_1 адвокату Герасимчуку С. П. сума гонорару підля-гає стягненню на його користь, підстав для її зміни або оцінки щодо неспів-мірності немає.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання від-шкодування позивачу майнової шкоди, завданої внаслідок здійснення кримі-нального провадження, розгляду справи судами, виходив із співмірності сум витрат із обсягом наданих захисником послуг, відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, доведеності позивачем їх розміру та дійшов правильного, об`єктивного висновку про наявність підстав для їх стяг-нення.

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин у цій справі норми матеріального права, що їх регулюють, не порушив норм проце-суального права, тому законних підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення, яке ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам законності та обґрунтованості, немає.

Апеляційний суд дійшов висновку, убачає доцільним зазначити, що роз-гляд цієї цивільної справи здійснений судом першої інстанції ґрунтовно, об`єк-тивно, справедливо, неупереджено, у послідовний спосіб, із застосуванням вик-лючно правового підґрунтя визначеної ЦПК України процедури.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інс-танції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представниці Вінницької обласної прокуратури Колі-вошко Світлани Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкоду-вання шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 20 березня 2023 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський