Провадження № 2/522/2702/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

16 березня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря Звонецької І.М.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу у спрощеному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором займу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 99495 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 03.11.2011р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір займу, за яким отримав від ОСОБА_1 позику у сумі 2000 грн.(єкв. 240 .дол. США) строком на 2 місяця. Позика без оплати відсотків, при поверненні до 03.01.2012р.

11.11.2011 р. ОСОБА_2 отримав ще 100 дол. США.

21.11.2011 р. ОСОБА_2 отримав ще 200 дол. США, але підтвердження тому немає, крім зобов`язання повернути до 11.01.2012р. суму у розмірі 600 дол. США.

Позивач вказує, що Боржник порушив умови договору, не сплатив жодного разу. Позику не повернуто, станом на 21.09.2021р. заїм та відсотки за користування займім ОСОБА_2 не сплачені.

Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року провадження по справі відкрито.

29 листопада 2021 року від відповідача по справі до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву, відповідач вказує, що позов не визнає. Вказує, що дійсно отримав 2000,00 грн за Договором займу від 03 листопада 2011 року, однак повернув їх. На підтвердження даного факту, вказує, що позивачем не надано касовий ордер, так як той був переданий відповідачу після сплати боргу. Про використання між сторонами касового ордеру у подібних правовідносинах між сторонами, свідчить подібна цивільна справа.

У судове засідання призначене на 16 березня 2023 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 03 листопада 2011 року між сторонами був укладений договір позики. Відповідно до пункту 1.1. ОСОБА_1 зобов`язується надати грошові кошти у сумі 2000,00 грн. на строк 2 місяці.

Відповідно до пункту 1.2. ОСОБА_1 зобов`язаний видати кошти на протязі 15 робочих днів з дня підписання Договору.

Відповідно до позову, позивач зазначає про факт укладення договору позики від 03.11.2011 року, однак не вказує про факт про передачу ним 2000,00 грн. відповідачу.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідач у Відзиві на позов вказує, що ним дійсно отримано в борг 2000,00 грн., про що ним було зазначено в касовому ордері. Після повернення коштів позивачу, вказаний касовий ордер був повернутий відповідачу, та згодом, знищений.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК).

Письмова форма вказаного договору позики не може бути доказом передачі грошової суми позичальнику, адже це прямо суперечить пункту 1.2. Договору.

Таким чином, з огляду на надані сторонами докази, суд вбачає, що Договір позики від 03.11.2011 року свідчить лише про факт укладення договору, а не передачі грошової суми позичальнику.

Суд бере до увагу пояснення відповідача, стосовно того, що ним було отримані грошові кошти у розмірі 2000, 00 грн., на підтвердження чого було складено касовий ордер. Відповідач зазначає, що оформлення передачі коштів за допомогою касового ордеру між сторонами підтверджується матеріалами іншої цивільної справи № 522/18941/15.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Виходячи з наведеного, суд вбачає, що існування касового ордеру по вказаній справі не підтверджено матеріалами справи, а отже відповідач жодним належним доказом не довів факт повернення коштів позивачу.

Водночас, суд вбачає, що позивачем також не доведено факт передання відповідачу грошових коштів у розмірі 2000,00 грн. за Договором позики.

Тобто суд критично оцінює твердження відповідача про отримання грошових коштів у розмірі 2000,00 грн. за Договором позики, так само суд критично оцінює посилання відповідача про обставини повернення вказаної суми за допомогою Касового ордеру, адже зазначені обставини не підтверджуються жодними доказами.

З огляду на зміст Договору позики, суд також не вбачає факту передання коштів відповідачу, адже це також не підтверджено жодним документом по справі.

Відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. (Постанова ВСУ №2-879/13, 27 травня 2020 року ).

Щодо вимог позивача про стягнення грошових коштів у сумі 100 дол. США, 200 дол. США та 600 дол. США суд зазначає наступне.

Позивач обґрунтовує вказані вимоги виходячи із власноруч написаних речень під надрукованим текстом на Договорі позики від 03.11.2011 року.

Суд критично ставиться до вказаних обґрунтувань, адже відповідно до 8.2. Договору Зміна та доповнення к даному Договору по взаємній згоді сторін оформлюється Додатковим Договором у письмовій формі.

Вказані рукописні зазначення про обов`язок повернути гроші які не передбачені жодним договором суд сприймає критично як з точки зору Додаткового Договору до Договору позики від 03.11.2011 року, так і с точки зору окремих боргових розписок, які не передбачені Договором позики.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем позовних вимог щодо стягнення заборгованості за Договором займу від 03.11.2011 року.

Вимоги по стягненню пені та процентів є похідними від основної, а тому з огляду на відмову в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості теж залишаються без задоволення.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню

Керуючись ст. ст. 4,7,12,13,80, 141, 245 ,258, 259, 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором займу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 21.03.2023 року.

Суддя А.В. Науменко

16.03.23