Дата документу 14.03.2023 Справа № 331/3732/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3732/22 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/758/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права на приватизацію житла та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, третя особа: ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 17 липня 1987 року № 29 п. 37 їй, її чоловіку ОСОБА_3 та сину ОСОБА_2 згідно з ордером від 17 липня 1987 року № 3875 надано житлове приміщення, що складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вони вселились в квартиру 27 січня 1989 року.

Вона проживає у вказаній квартирі до теперішнього часу. Окрім неї в квартирі зареєстрований та проживає її син ОСОБА_2 .

Договір найму житла був укладений з ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району № 163 р від 04 серпня 2022 року дана згода на зміну договору найму жилого приміщення.

Згідно з довідкою від 10 серпня 2022 року № 520807 вона є відповідальним наймачем квартири. 15 серпня 2022 року з нею укладено договір найму житла.

10 серпня 2022 року вона звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району із заявою про оформлення передачі їй в приватну власність вищевказаної квартири, до якої долучила дві нотаріально завірені заяви ОСОБА_2 про відмову від участі в приватизації та прохання оформити приватизацію квартири на одну особу.

Листом від 30 серпня 2022 року № Д-237-0/1-590 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському районі відмовлено щодо підготовки рішення по передачі їй в приватну власність житла з підстав, що в квартирі крім позивачки зареєстрований ОСОБА_2 , а відповідно до чинного законодавства відмова від права на приватизацію житла на користь інших членів сім`ї не передбачена.

Вважала відмову в приватизації неправомірною та такою, що порушує її права.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району здійснити приватизацію квартири без участі ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що відсутність в нормативно-правових актах, що регулюють порядок здійснення приватизації житла, конкретного порядку оформлення та подачі заяви про відмову від участі у приватизації не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, приватизація є правом особи, а не обов`язком, перелік підстав для відмови у приватизації є вичерпним, судом неналежним чином оцінено докази у справі, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що для приватизації житла необхідна згода всіх громадян, які постійно мешкають та зареєстровані у житловому приміщенні, громадянин особисто вирішує відносно себе, яким право він скористується: правом користування житловим приміщенням на умовах найму або правом приватної власності на житлове приміщення, судами враховуються лише висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду при застосуванні таких норм права, кожна судова справа розглядається окремо згідно законодавства, ОСОБА_1 не вказано, яку саме норму суд не застосував або невірно застосував, у зазначених в апеляційній скарзі справах, які переглядались Верховним Судом, встановлені інші обставини.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 17 липня 1987 року № 29 п. 37 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх сину ОСОБА_2 згідно з ордером від 17 липня 1987 року № 3875 надано житлове приміщення, що складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Судом першої інстанції встановлено, що родина вселилась в квартиру 27.01.1989 pоку, договір найму житла був укладений з ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району № 163 р від 04.08.2022 року надана згода на зміну договору найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

Згідно з довідкою від 10.08.2022 року № 520807 позивач є відповідальним наймачем квартири (а.с. 18).

10 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району із заявою про оформлення передачі їй в приватну власність квартири АДРЕСА_2 , долучивши до заяви документи, визначені пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (а.с. 5, 20-24).

До заяви додана нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 про відмову у приватизації частини квартири та згоду на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 у зв`язку з не бажанням брати участь у приватизації зазначеного житла та оформлення приватизації житла на одну особу (а с.20-24).

За приписами частини третьої статті 9 Житлового кодексу УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Статтею 345 Цивільного кодексу України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання.

Згідно з пунктом 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

За приписами статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 5 статті 4 Цивільного кодексу України визначено, що органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

За приписами статті 7 вказаного Закону основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є у тому числі забезпечення нормативно-правового регулювання.

Відповідно до статті 15 вказаного Закону міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Набуття фізичними особами у власність майна в результаті приватизації здійснюється виключно уповноваженими органами приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (із змінами) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404 (далі - Положення).

Відповідно до Положення про районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському, Дніпровському, Заводському, Комунарському, Олександрівському, Хортицькому, Шевченківському району, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 30.10.2019 № 27 (зі змінами), районна адміністрація є органом приватизації та здійснює приватизацію житла, яке перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя.

Зокрема, пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У пункті 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, передбачено, що громадянин подає до органів приватизації такі документи:

- заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

- копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

- копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

- копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

- довідку про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

- технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

- копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

- документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

- копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

- заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

За змістом звернення ОСОБА_1 з питання приватизації вона просить оформити передачу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в приватну власність лише на себе за наявності права на приватизацію та реєстрації в цій квартирі з 23.11.1995 року по теперішній час члена сім`ї ОСОБА_2 .

Листом від 30.08.2022 року № Д-237-0/1-590 районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському районі відмовлено щодо підготовки рішення по передачі позивачу в приватну власність квартири АДРЕСА_2 з тих підстав, що:

1) в квартирі крім позивачки зареєстрований ОСОБА_2 , проте документи ОСОБА_2 , передбачені пунктом 18 Положення, до заяви не надано;

2) відповідно до чинного законодавства відмова від права на приватизацію житла на користь інших членів сім`ї не передбачена (а.с. 6-7).

Частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що право на приватизацію квартири (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно мешкають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

За приписами пункту 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно з пунктом 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до статті 57 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

Згідно із пунктом 4 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян є обов`язковим для використання в роботі органів місцевого самоврядування щодо передачі житла у власність громадян на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 19 Конституції України, пункту 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, органи місцевого самоврядування під час здійснення приватизації державного житлового фонду не мають законних підстав для розширення або звуження вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інших нормативно-правових актів, на підставі заяв громадян у разі ненадання повного переліку документів, визначеного Положенням від 16.12.2009 року № 396 або з інших, не передбачених законодавством України підстав.

Районні адміністрації Запорізької міської ради, як уповноважений орган приватизації зобов`язані здійснити передачу майна, яке належить територіальній громаді м. Запоріжжя, у власність громадян виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з ордером від 17 липня 1987 року ОСОБА_3 на сім`ю, яка складається з трьох осіб надано житлове приміщення двохкімнатна квартира загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею - 29,1 кв.м.(а.с.11).

Відповідно до абзацу першого статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За приписами пункту 1 статті 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Судом першої інстанції встановлено, що до теперішнього часу в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають позивач та її син ОСОБА_2 (а.с. 10, 19).

ОСОБА_2 не виявив бажання приватизувати займане ним житло, проте продовжує бути зареєстрованим та проживати в квартирі АДРЕСА_3 , а отже за ним відповідно до пункту 1 статті 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - зберігається чинний порядок одержання і користування цим житлом на умовах найму.

Таким чином, позивач має право на безоплатну приватизацію житлового приміщення з розрахунку саме визначеної статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» санітарною нормою площі житлового приміщення, тобто не більше ніж 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Отже, районна адміністрація, як орган приватизації, відмовляючи позивачці в приватизації всієї квартири загальною площею 47,9 квадратних метрів, житловою площею - 29,1 квадратних метрів на одну особу - ОСОБА_1 , за наявності зберігання чинного порядку користування цим житлом на умовах найму ОСОБА_2 , діяла виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Посилаючись у позовній заяві на неправомірність дій органу приватизації, позивач не заявляє відповідних позовних вимог, не зазначає, які саме нормативні акти були порушені відповідачем та не наводить доказів на їх підтвердження.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності правових підстав для відмови громадян від участі у приватизації житла, зареєстрованих у житловому приміщенні на користь інших осіб, зареєстрованих у цьому приміщенні, зводяться до цитування норм матеріального права та є такими, що носять декларативний порядок. Конкретної норми права, яку не застосував або неправильно застосував в апеляційній скарзі позивачка не зазначила.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги з посиланням на практику Жовтневого районного суду м. Запоріжжя та Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року у справі №185/8854/20 з тих підстав, що згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом відповідної судової практики Верховного Суду у постановах від 24 лютого 2021 року у справі №296/4642/19, від 27 квітня 2021 року у справі №621/2640/18, у постанові Великої палати Верховного Суду від20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц, оскільки у наведених позивачем справах та у справі, яка переглядається, судами встановлено різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 березня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова