Справа № 463/5038/22 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2839/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Ванівського О.М., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 1995 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді завідувачки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім. Д.Галицького, що було її основним місцем роботи.

Крім того вказувала, що з 2019 року по 24 серпня 2021 року працювала за сумісництвом дитячим лікарем-пульмонологом (0,25% посадового окладу) та лікарем-фтизіатром (0,25% посадового окладу).

Наказами від 26 липня 2021 року № 2307-з та від 30 липня 2021 № 188 к/тр їй припинено роботу за сумісництвом та відповідні виплати за такі роботи.

Не погоджуючись з цими наказами, вона оскаржила їх в судовому порядку, за наслідками чого рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 лютого 2022 року їх скасовано в частині, що стосується безпосередньо позивача, поновлено умови оплати праці з урахуванням роботи за сумісництвом дитячим пульмонологом (0,25% посадового окладу) та фтизіатром (0,25% посадового окладу), а також стягнуто, серед іншого, оплату за роботу за сумісництвом дитячим пульмонологом (0,25% посадового окладу) та фтизіатром (0,25% посадового окладу) за період з 01 вересня 2021 року по 31 грудня 2021 року у розмірі 14211,97 гривень та 14211,97 гривень відповідно.

Стверджувала, що в подальшому, на підставі наказу від 26 січня 2022 року № 21/кз/тр, її звільнено з посади завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького з 01 лютого 2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, а саме ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького. Проте, за роботою за сумісництвом трудовий договір з нею не припинявся.

Зазначала, що вона намагалась потрапити на своє робоче місце 2, 3 та 4 лютого 2022 року для виконання роботи сумісника, проте відповідач її не допустив і з 01 січня 2022 року не виплачує заробітної плати за роботу за сумісництво.

На думку позивачки такі дії є протиправними оскільки за роботою за сумісництвом трудові відносини між нею та відповідачем офіційно не припинені.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила ухвалити рішення про стягнення з Львівського національного медичного університету ім.Данила Галицького на її користь ненараховану та невиплачену заробітну плату за роботу за сумісництвом дитячого лікаря-пульмонолога (0,25% посадового окладу) та лікаря-фтизіатра (0,25% посадового окладу) за період з 01 січня 2022 року по 31 серпня 2022 року у розмірі 29 885,72 гривень та 29 885,72 гривень відповідно, а всього 59 771,44 гривень.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Львівського національного медичного університету ім.Данила Галицького на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену заробітну плату за роботу за сумісництвом дитячого лікаря-пульмонолога (0,25% посадового окладу) та лікаря-фтизіатра (0,25% посадового окладу) за період з 01.01.2022 року по 01.02.2022 року у розмірі 3462,37 гривень та 3462,37 гривень відповідно, а всього - 6924,74 гривень (шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні 74 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Львівського національного медичного університету ім.Данила Галицького на користь ОСОБА_1 579,50 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з Львівського національного медичного університету ім.Данила Галицького в дохід держави 114,13 гривень судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що припинивши виплати заробітної плати за роботу за сумісництвом з 01 лютого 2022 року у зв`язку з ліквідацією Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни відповідач не порушив трудового законодавства та не зобов`язаний був виплачувати позивачу заробітну плату за роботу за сумісництвом, що вказує на безпідставність таких позовних вимог і тому, в їх задоволенні суд відмовляє.».

Вказує, що відповідач в наказі від 25 березня 2022 року не зазначив про поновлення умов моєї праці за рішенням суду від 04 лютого 2022 року, для суду, який розглядає даний спір, не може стати підставою для перегляду змісту рішення суду від 04 лютого 2022 року або його висновків.

На думку скаржника це є грубим порушенням принципу правової визначеності, який є одним з основних елементів верховенства права є, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

Стверджує, що згідно штатного розпису на 2021 рік фінансувалось 41 штатна посада, зокрема: лікаря-пульмонолога дитячого вищої категорії (0,25 посадового окладу) та лікаря-фтизіатра вищої категорії (6,75 посадових окладів), окрім того залишалась посада лікаря-пульмонолога без категорії (0,25 посадового окладу)

Як видно з наказу Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 3627-3 від 29.10.2021 року з 01.02.2022 року ліквідовувалась посада завідувача.

Однак зазначає, що в вищевказаному наказі немає жодної згадки про ліквідацію посад дитячого лікаря-пульмонолога (0,25 посадового окладу) та лікаря-фтизіатра (0,25 посадового окладу). А, отже я повинна була бути переведена на цю посаду з сумісника на основне місце праці.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 жовтня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким її позов до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на мою користь витрати на професійну правничу та правову допомогу в розмірі 9420,50 грн.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 16 лютого 2023 року, є дата складення повного судового рішення 06 березня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та Львівський національний медичний університет з 1995 року перебувають у трудових відносинах та за основним місцем роботи позивачка займала посаду завідувача Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 01 лютого 2019 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.97), а також відповідного витягу з наказу (від 04 лютого 2019 року № 33-к (а.с.98), вона з 01 лютого 2019 року також працює за сумісництвом у цій же поліклініці на посаді дитячого лікаря-пульмонолога (0,25% посадового окладу) та лікаря-фтизіатра (0,25% посадового окладу).

Згідно наказу № 2307-з від 26 липня 2021 року наказ № 1193-з від 06 червня 2021 року доповнено пунктом 3 текстом наступного змісту: з 01 липня 2021 року тимчасово припинити:

- виплату надбавок за шкідливі умови праці працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни;

- зовнішнє та внутрішнє сумісництво працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни.

Наказом № 188 к/тр від 30 липня 2021 року (а.с.104) «По особовому складу», на виконання наказу № 2307-з від 26 липня 2021 року:

- тимчасово припинено з 01 серпня 2021 року виплату надбавок за шкідливі умови праці і деззасоби працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни;

- припинено сумісництво працівникам поліклініки за списком в кількості 10 осіб, в тому числі і позивача з 24 серпня 2021 року.

Не погоджуючись з такими наказами позивач оскаржила їх в судовому порядку.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 лютого 2022 року у справі № 463/12132/21 (а.с.12-29), яке не оскаржувалось і набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 188 к/тр від 30 липня 2021 року в частині припинення з 01 серпня 2021 року виплати надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби позивачу та припинення завідувачу Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ОСОБА_1 сумісництва лікаря-дитячого-пульмоногола 0,25 ставки і лікаря фтизіатра поліклініки 0,25 ставки з 24.08.2021 року.

Поновлено умови оплати праці позивача з врахуванням надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби та оплати за роботу за сумісництвом дитячого пульмонолога (0,25% посадового окладу) та фтизіатра (0,25% посадового окладу).

Стягнуто з відповідача на користь позивача ненараховану та не виплачену заробітну плату, яка складається з: надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби за період серпень - грудень 2021 року у розмірі 9450,77 гривень та оплати за роботу за сумісництвом дитячого пульмонолога (0,25% посадового окладу) та фтизіатра (0,25% посадового окладу) за період з 01 вересня 2021 року до 31 грудня 2021 року у розмірі 14 211,97 гривень та 14 211,97 гривень - відповідно, а всього 37874,71 гривень.

Водночас, ще до ухвалення рішення у цій справі, наказом відповідача № 3627-з від 29 жовтня 2021 року (а.с.81) внесено зміни в організації виробництва і праці університету шляхом зміни з 01 лютого 2022 року внутрішньої (організаційної) структури ЛНМУ ім.Д.Галицького шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни та скорочення чисельності і штату працівників цього структурного підрозділу.

24 листопада 2021 року позивачці вручено персональне повідомлення про звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с.105).

Згідно наказу № 21/кз/тр від 26 січня 2022 року (а.с.106), ОСОБА_1 звільнена з роботи з 01 лютого 2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни.

Вважаючи, що робота за сумісництвом між сторонами не припинена, а відповідач зобов`язаний виплатити заробітну плату, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про можливість продовження трудових відносинах у роботі за сумісництвом після звільнення працівника з його основного місця роботи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Згаданим вище рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 лютого 2022 року не лише скасовано накази відповідача, на підставі яких було припинено виплати позивачу за роботу за сумісництвом дитячого лікаря-пульмоногола у розмірі 0,25 ставки та лікаря фтизіатра у розмірі 0,25 ставки, але й поновлено ці виплати та як преюдиційний факт встановлено відсутність законодавчих підстав для припинення таких виплат.

Водночас, виданий відповідачем наказ від 25 березня 2022 року «Про виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 лютого 2022 року» (а.с.107) свідчить лише про виплату заборгованості за період з 01 вересня 2021 року по 31 грудня 2021 року і ніщо не свідчить про те, що позивачу було відновлено оплату за роботу за сумісництвом з 01 січня 2021 року до моменту звільнення 01 лютого 2022 року.

До матеріалів справи також не долучено жодного доказу, який би підтверджував, що при звільненні відповідач виплатив позивачу винагороду за роботу за сумісництвом і тому, вимогу про стягнення цієї заборгованості за період з 01 січня 2022 року по 01 лютого 2022 року суд першої інстанції правильно визнав обґрунтованою.

За наданими позивачем розрахунками (а.с.8, 61), у січні 2022 року до виплати підлягало 3462,37 гривень як винагороду за роботу за сумісництвом на посаді лікаря-фтизіатра та 3462,37 гривень як винагорода за роботу за сумісництвом на посаді лікаря-пульмонолога.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького заборгованість з виплати заробітної плати за роботу за сумісництвом за період з 01 січня 2022 року по 01 лютого 2022 року у загальному розмірі 6924,74 гривень.

За статтею 43 Конституції України за кожним громадянином закріплено гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянин, як правило, реалізує своє право на працю, укладаючи трудовий договір з власником або уповноваженим ним органом підприємства, установи, організації чи фізичною особою, за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату i забезпечувати умови праці, потрібні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором й угодою сторін.

Відповідно до частини другої статті 21 КЗпП працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної i творчої праці, укладаючи трудовий договір на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо іншого не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Це дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, додатково укладати трудові договори (угоди) за сумісництвом.

Порядок i умови сумісництва визначені постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ i організацій» (далі - постанова № 245) та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ i організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін`юсту i Мінфіну України від 28 червня 1993 року № 43 (далі - Положення № 43).

Відповідно до пункту 1 Положення № 43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у. вільний від основної роботи час. тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, власності особи) за наймом.

Аналогічне за змістом визначення поняття сумісництва закріплено у частині першій статті 102-1 КЗпП України, згідно якої сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.

Відповідно до пункту 1 постанови № 245 робітники, спеціалісти i службовці державних підприємств, установ i організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Аналіз приписів частини другої статті 21 КЗпП України свідчить, що працівник може укласти трудовий договір на роботу за сумісництвом на підприємстві, в установі, організації, де він працює за основним місцем роботи. Таке сумісництво буде вважатися внутрішнім сумісництвом. Водночас, якщо трудовий договір про роботу за сумісництвом укладено на іншому підприємстві, в установі, організації (поза основним місцем роботи працівника), то така робота є зовнішнім сумісництвом.

Слід зазначити, що при внутрішньому сумісництві робота виконується на тому самому підприємстві. При цьому працівник працює як основний працівник і як сумісник, але роботу за сумісництвом здійснює у вільний від основної роботи час.

На сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені чинним законодавством, колективним договором i правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Не вважається сумісництвом поєднання професій, розширення зон обслуговування та тимчасове заступництво, які виконуються працівниками одночасно з основною роботою у робочий час.

При цьому, однією з найважливіших умов роботи за сумісництвом є наявність вакантної посади (професії).

Вказане свідчить про те, що за сумісництвом можна працювати на одному, двох або більше підприємствах, в установах, організаціях. Проте за будь-яких обставин одне місце роботи працівника має бути основним.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як уже зазначалось вище, в організації відповідача з 01 лютого 2022 року ліквідовано Спеціалізовану консультативну поліклініку фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни, де позивач за основним місцем роботи займала посаду завідувача цієї поліклініки, а за сумісництвом - посади лікаря-фтизіатра та лікаря-пульмонолога, а згідно наказу № 3627-з від 29.10.2021 року (а.с.81зв.), скороченню підлягали як посади завідувача поліклініки, так і посади, які позивач займала за сумісництвом.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у випадку ліквідації підприємства, установи та організації та у зв`язку з цим звільнення працівника з його основного місця роботи, робота за внутрішнім сумісництвом між цим працівником та цим роботодавцем також припиняється.

Відтак, припинивши виплати заробітної плати за роботу за сумісництвом з 01 лютого 2022 року у зв`язку з ліквідацією Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни відповідач не порушив трудового законодавства та не зобов`язаний був виплачувати позивачу заробітну плату за роботу за сумісництвом, що вказує на безпідставність таких позовних вимог і тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про наявність «прихованого правонаступництва» після ліквідації Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни висновків суду не спростовують, оскільки предметом цього спору є не наказ про звільнення, а вимога про стягнення заробітної плати за роботу за сумісництвом після звільнення з основного місця роботи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Ванівський О.М.

Приколота Т.І.