Справа № 138/771/22
Провадження № 22-ц/801/124/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т.Ю.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 рокуСправа № 138/771/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у при-міщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення заборгованих коштів у сумі 127465,35 гривень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Могилеві-Подільському Вінницької області за головування судді Холодової Т. Ю., повний текст якого складений 20 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся у Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стяг-нення заборгованих коштів. Позовні вимоги умотивовані наступними обстави-нами. 17 червня 2020 року ОСОБА_2 отримала від позивача позику в сумі 40000,00 гривень за умови щомісячної сплати відсотків за користування кошта-ми у розмірі 7000,00 гривень та зобов`язалася їх повернути до 17 вересня 2020 року, про що нею власноручно складена розписка. 17 липня, 17 серпня та 17 ве-ресня 2020 року відповідачкою сплачені відсотки у сумі 21000,00 гривень, про-те основний борг залишився непогашеним, а строк позики продовжений на два місяці до 17 листопада 2020 року на тих самих умовах. 17 жовтня, 17 листопада 2020 року відповідачка сплатила відсотки за користування коштами в сумі 14000,00 гривень, основний борг нею не повернутий, строк позики продов-жений ще на два місяці, тобто до 17 січня 2021 року. 17 грудня 2020 року та 17 січня 2021 року відповідачка сплатила відсотки за користування коштами в су-мі 14000,00 гривень, основний борг нею не повернутий, строк позики продов-жений ще на три місяці, тобто, до 17 квітня 2021 року з виплатою відсотків за користування позикою в сумі 6000,00 гривень щомісячно. 17 лютого та 17 бе-резня 2021 року ОСОБА_2 сплатила відсотки у сумі 12000,00 гривень, од-нак, жодних виплат з погашення основного боргу не здійснила. 17 липня 2021 року відповідачка власноручно підтвердила, що заборгувала позивачу 24000, 00 гривень відсотків за користування позикою. Надалі відповідачкою позичені кошти не поверталися, відсотки не сплачувалися. 27 жовтня 2021 року та 25 січ-ня 2022 року позивачем засобами поштового зв`язку були надіслані ОСОБА_2 претензії з вимогою повернення боргу, однак, вони залишені без належ-ного реагування. Відповідачка не виконала свого обов`язку щодо повернення позичених коштів, через що виникла заборгованість, яка за період з 18 квітня 2021 року по 27 квітня 2022 року становить 127465,35 гривень, з яких 40000,00 гривень - розмір основного боргу, 74000,00 гривень - відсотки за користування грошовими коштами, 1230, 00 гривень - 3% річних, 7065,21 гривень - пеня, 5170,14 гривень - інфляційні втрати. За таких обставин ОСОБА_1 , додавши до матеріалів справи оригінал розписки ОСОБА_2 від 17 червня 2020 ро-ку про отримання в борг коштів від ОСОБА_1 , просив суд стягнути на йо-го користь вказану заборгованість, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 1500,00 гривень.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 жовтня 2022 року позов задоволений частково, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 17 червня 2020 року у розмірі 70399,73 гривень, з яких 40000,00 гривень основний борг, 24000,00 гривень - відсотки за користування грошовими коштами, 3% річ-них - 1229,60 гривень, 5170,13 гривень - інфляційне збільшення боргу. Стягну-то із ОСОБА_2 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 703,99 гривні, на користь ОСОБА_1 - 2209,20 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане судове рішення ска-сувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. Скаржниця посилаєтья на ухвалення рішення за неповного ура-хування усіх обставин справи, неналежного дослідження доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідачка не погоджується із розрахунком заборгованості, зазначаючи про заборону нарахування неустойки, пені, штрафів, інших платежів, необхідність списання таких у зв`язку із введен-ням з 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, окремо звертає увагу на розрахунок позивачем 74000,00 гривень відсотків за користування по-зиченими грошима без зазначення періоду, за який вони нараховані.

Користуючись наданим цивільним процесуальним законом правом, забез-печеним ухвалою апеляційного суду від 23 січня 2023 року, позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Попель Д. В. подали в електронній формі від-зив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , де вказують на безпідставність, не-обґрунтованість апеляційної скарги. Виклавши обставини отримання відпові-дачкою грошової позики, позивач, його представник підкреслюють ту обстави-ну, що боржницею періодично сплачувалися відсотки за користування позиче-ними коштами. Однак основна сума боргу у 40000,00 гривень залишалася непо-вернутою. При цьому 17 липня 2021 року у розписці ОСОБА_2 власно-ручно підтвердила, що заборгувала 24000,00 гривень відсотків. Надалі вона жодних дій з повернення боргу, сплати відсотків не вчиняла. На думку сторони позивача, у діях ОСОБА_2 убачаються ознаки зловживання процесуаль-ними правами через відсутність її реагування на судові виклики, що має наслід-ком затягування розгляду справи.

Переглянувши дану цивільну справу у відповідності до частини першої статті 369 ЦПК України за наявними у ній матеріалами та доказами, ретельно проаналізувавши у сукупності з рештою доводів висловлені у матеріалах спра-ви позиції сторін, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного рі-шення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, ко-легія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з нормами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунту-ватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Закон-ним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з до-триманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Оскаржуване ОСОБА_2 рішення суду не повною мірою відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками спра-ви, що 17 червня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладе-ний договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала у борг грошові кошти в сумі 40000,00 гривень терміном на три місяці з 17 червня 2020 року по 17 вересня 2020 року зі сплатою щомісячно відсотків у розмірі 7000,00 гривень, що підтверджується розпискою, оригінал якої міститься у матеріалах справи. Із боргової розписки убачається сплата позичальницею відсотків за користування позикою по 7000,00 гривень щомісячно 17 липня 2020 року, 17 серпня 2020 року та 17 вересня 2020 року. У цей день 17 вересня 2020 року сторони продов-жили дію договору на тих самих умовах строком до 17 листопада 2020 року. Надалі 17 жовтня 2020 року та 17 листопада 2020 року ОСОБА_2 переда-ла позивачу у сплату відсотків за користування позиченими грошовими кошта-ми 7000,00 гривень та сторони продовжили строк дії договору на попередніх умовах на два місяці, до 17 січня 2021 року. 17 грудня 2020 року та 17 січня 2021 року скаржниця сплатила позивачу відсотки у розмірі 7000,00 гривень за кожний місяць. Сторони у справі продовжили строк дії договору ще на три міс-яці, тобто, до 17 квітня 2021 року зі сплатою відсотків щомісячно у розмірі по 6000,00 гривень. Надалі 17 лютого та 17 березня 2021 року позивач отримав від ОСОБА_2 відсотки за користування грошовими коштами по 6000,00 гривень за кожний місяць. Після 17 березня 2021 року виплати заборгованих коштів позичальницею не здійснювалися. 17 липня 2021 року ОСОБА_2 підтвердила, що заборгувала ОСОБА_1 відсотки за позикою у розмірі 24000,00 гривень, зробивши про це відповідний власноручний запис у розписці.

27 жовтня 2021 року та 25 січня 2022 року позивач надіслав ОСОБА_2 претензії з вимогою повернення позичених коштів, які, проте, залишені без реагування.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у порушення умов договору позики від 17 червня 2020 року відпо-відачка не виконала свої зобов`язання у визначених розмірах та строки, не по-вернула позивачу кошти, тому дійшов висновку про необхідність стягнути із неї основну суму боргу у розмірі 40000,00 гривень. Ураховуючи, що строк дії укладеного договору позики закінчився 17 липня 2021 року, суд визнав необ-хідним стягнути із ОСОБА_2 відсотки у межах строку дії договору - по 17 липня 2021 року у сумі 24000,00 гривень. У зв`язку із порушенням грошо-вого зобов`язання, керуючись частиною другою статті 625 ЦК України, суд першої інстанції також визнав можливим стягнути з відповідачки 3% річних та інфляційні втрати за період з 18 квітня 2021 року по 27 квітня 2022 року. Разом із тим, перевіривши розрахунок позивача, суд визнав його помилковим у частині розрахунку 3% річних, через що здійснив його перерахунок. Однак, об-ґрунтовуючи позовні вимоги та під час розгляду справи у судовому засіданні представник позивача зазначив, що розмір 3% від простроченої суми заборго-ваності становить 1229,60 гривень, тому суд вирішив, що до стягнення підлягає саме ця сума. Визначаючись із розміром інфляційних втрат за період простро-чення, суд першої інстанції погодився із розрахунком позивача та стягнув 5170,13 гривень. Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення пені у роз-мірі 7065,21 гривень, суд зазначив, що у розписці від 17 червня 2020 року сто-ронами не визначений розмір пені. Відтак, оскільки сторонами у справі розмір пені та її стягнення не узгоджувалися, суд визнав відсутніми правові підстави для стягнення пені.

Однак із такими висновками суду першої інстанції колегія судів апеляцій-ного суду у повній мірі погодитися не може з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та цілком визнається учасниками справи, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір за своєю правовою природою є договором позики, який містить умови отримання пози-чальницею у борг конкретної суми коштів із зобов`язанням її повернути у кон-кретно визначений строк та сплати щомісячних відсотків у зазначеному розмірі від загальної суми позичених коштів. У визначений строк борг скаржницею не повернутий, що також встановлено судом і ніким не оспорюється.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( по-зикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язу-ється повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укла-деним з моменту передання грошей ( як у даному випадку ) або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до норм статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встанов-лений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у ви-падках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвер-дження укладення договору позики та його умов може бути представлена роз-писка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому пози-кодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не вста-новлено договором позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлю-ються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до норм статей 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має викону-ватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставля-ться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не ви-пливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невико-нання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (не-належне виконання); частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконан-ня зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або зако-ном.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відпо-відальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`яза-ний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та у поряд-ку, встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму по-зики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Із змісту розписки, складеної ОСОБА_2 , убачається, що вона спла-чувала ОСОБА_1 відсотки за користування коштами, тоді як сума самої позики нею не поверталася. Відтак, належить погодитися із правильними вис-новками суду першої інстанції про те, що у порушення умов договору позики скаржниця не виконала свої зобов`язання, не повернула у повному обсязі кошти за укладеним і чинним договором, тому право позивача безумовно є поруше-ним та підлягає судовому захисту, а сума неповернутої позики у розмірі 40000,00 гривень - стягненню.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 також просив стягну-ти на його користь 72000,00 гривень відсотків, нарахованих за період з серпня 2021 року по березень 2022 року. Однак, зі змісту розписки убачається, що сто-ронами погоджена сплата відсотків за користування коштами щомісячно: у пе-ріод з 17 червня 2020 року по 17 січня 2021 року у сумі 7000,00 гривень, з 17 січня 2021 року у розмірі 6000,00 гривень щомісячно. Також ОСОБА_2 17 липня 2021 року власноручно у розписці підтверджена наявність заборго-ваності зі сплати відсотків у розмірі 24000,00 гривень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 звертає увагу на те, що правовідносини стосовно реалі-зації позикодавцем права на визначену договором плату за користування пози-кою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодав-цем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повер-нути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Термін «користу-вання чужими грошовими коштами» ( стаття 536 ЦК України ) використову-ється у двох ситуаціях: 1) одержання боржником ( як правило за плату ) можли-вості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) про-строчення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом пев-ного часу ( стаття 1048 ЦК України ), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно їх не сплачує ( стаття 625 ЦК України ) ( постанови Великої Палати Верховного Су-ду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38), від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 ( пункти 6.20-6.24 )).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомі-сячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої до-мовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторо-нами договору строку надання позики ( тобто за період правомірного користу-вання нею ). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичаль-ника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позико-давця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси по-зикодавця в охоронних правовідносинах ( тобто за період прострочення вико-нання грошового зобов`язання ) забезпечує частина друга статті 625 ЦК Украї-ни, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 ( пункти 53-54, 90-91 )).

Разом із тим, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору ( частина перша статті 631 ЦК України ). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору ( частина друга вказаної статті ), хоча сторони можуть встановити, що його умови засто-совуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору ( частина третя цієї статті ). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору ( час-тина четверта статті 631 ЦК України ).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язан-ня» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ) ( постанова Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 757/71829/17-ц ). Близькі за змістом виснов-ки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Як убачається зі змісту розписки, що є предметом розгляду цієї справи, 17 січня 2021 року сторони дійшли згоди та продовжили строк договору на три місяці, тобто, до 17 квітня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кош-тами у розмірі 6000,00 гривень щомісячно. Відповідачка власноручно підтвер-дила у розписці 17 липня 2021 року наявність у неї заборгованості за відсотка-ми у розмірі 24000,00 гривень. Як наслідок, належить погодитися із висновками суду першої інстанції про те, що строк договору позики був продовжений сто-ронами до 17 липня 2021 року. Відтак, зважаючи на умови договору позики, обумовлені проценти за користування коштами підлягають стягненню у межах строку дії договору позики, а саме в сумі 24000,00 гривень, що нараховані по 17 липня 2021 року. Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції у частині щодо необхідності стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40000,00 гривень основного боргу за договором позики та 24000,00 гривень відсотків за користування позиченими коштами.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі 7065,21 гривень, то ко-легія суддів апеляційного суду також погоджується у цій частині із висновками суду першої інстанції та визнає незаконним її нарахування і включення до суми заборгованості за договором позики від 17 червня 2020 року, оскільки сплата неустойки договором позики не передбачалася, відповідно підстави для її стяг-нення відсутні.

Проте, положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що у разі по-рушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України урегульовані правові наслідки пору-шення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наве-деної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість ви-конання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму бор-гу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не вста-новлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодек-су. Отже за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляцій-ні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зо-бов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтере-су, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації ( плати ) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 просив стягнути на підставі частини другої статті 625 ЦК України 1230,00 гривень - 3% річних та 5170,14 гривень - інфляційних втрат.

Задовольняючи частково позов у цій частині, суд першої інстанції, здійс-нивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, обмежившись твердженнями представника позивача, що розмір 3% річних від простроченої суми становить 1229,60 гривень, визнав можливим їх стягнення за час простро-чення, який встановив з 18 квітня 2021 року по 27 квітня 2022 року.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоди-тися не може, оскільки судом залишено поза увагою зміну сторонами строку виконання зобов`язання, а також не враховано положення пункту 18 Прикінце-вих та перехідних положень ЦК України, на що, зокрема, посилається скаржни-ця в апеляційній скарзі. Так, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехід-них положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі про-строчення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит ( позику ) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відпові-дальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця ( позикодавця ) неустойки ( штрафу, пені ) за таке про-строчення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання ( невиконання, часткове виконання ) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем ( позикодавцем ).

Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто з урахуван-ням викладеного, нарахування визначених статтею 625 ЦК України процентів та інфляційних втрат можливе у даному випадку за період прострочення з 18 липня 2021 року лише до 23 лютого 2022 року. Отже, 3 % річних розраховують-ся з урахуванням боргу за договором позики від 17 червня 2020 року у розмірі 40000,00 гривень помноженого на кількість днів прострочення, які вирахову-ються із дня, наступного за днем, передбаченим для його виконання, по день введення в Україні воєнного стану, тобто, до 23 лютого 2022 року ( 221 день ), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного 365 днів у році, що стано-вить 726,58 гривень ( 40000,00х3%/365 х221=726,58 ).

Що стосується стягнення інфляційних втрат за договором позики від 17 червня 2020 року, то апеляційний суд зазначає, що прострочення мало місце з 18 липня 2021 року до 23 лютого 2022 року. Отже, сукупний індекс інфляції за цей період становить 1,064. Відповідно сума втрат від інфляції розраховується за формулою: (сума боргу х процент інфляції) та за договором позики від 17 червня 2020 року становитиме 2560,00 гривень ( 40000,00 х 1,064 - 40000,00 = 2560,00 ).

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстан-ції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та пе-ревіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищевикладене, ураховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у частині вирішення позовних вимог щодо стягнення зі скаржниці 3% річних та інфляційних втрат, на часткове задо-волення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в цій частині підля-гає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 726,58 гривень та 2560,00 гривень інфляційних втрат.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові вит-рати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на профе-сійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», ураховуючи частковість задоволення позовних вимог ( у загальному на 52,79% ), зі скаржниці ОСОБА_2 на користь держави за подання ОСОБА_4 в суд позовної заяви підлягає стягненню 672,89 гривні судового збору. Разом із тим, відповідно до норм статті 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору, понесені відповідачкою за подання апеляційної скар-ги на рішення суду першої інстанції, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог у сумі 902,65 гривні, підлягають компенсації їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то відповідно до статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона ( адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання ) зобов`я-зується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допо-моги другій стороні ( клієнту ) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витра-ти, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допо-моги клієнту.

Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При вста-новленні розміру гонорару ураховуються складність справи, кваліфікація і до-свід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та ураховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ). Розмір гонорару визна-чається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визна-ченні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допо-могою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допо-могу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представ-ництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допо-моги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і викона-них робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відпо-відних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом статей 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними ( реальними ), необхідними, а їх розмір розумним з огля-ду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини ( рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04 ), обґрунтованим слід вважати роз-мір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг ) та часом, витраченим на виконання таких робіт ( надання послуг ), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та ( або ) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 ( провадження № К/9901/5157/ 19 ), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, усі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц ( провадження №14-382цс19 ) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальнос-ті адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності ), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвер-дження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фак-тично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено ( пункт перший частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України ). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/ 19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц.

Як слідує з матеріалів цієї цивільної справи позивач на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги надав договір про надання відповідної допомоги від 25 жовтня 2021 року, додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 25 жовтня 2021 року, акт №1 прийому-передачі виконаних робіт до вказаного договору від 11 листопада 2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 11 листопада 2021 року на суму 1500,00 гривень.

Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, апеляційний суд дійшов виснов-ку, що позивачем доведена обставина отримання ним професійної правничої допомоги у межах даної цивільної справи, заявлений розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, реальним та підтвердже-ним матеріалами справи. Заяв щодо неспівмірності витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу від скаржниці не надходило, тому, визначаю-чись з їх розподілом відповідно до вимог статей 137,141 ЦПК України, зважа-ючи на часткове задоволення позову, колегія суддів апеляційного суду вважає доцільним та обгрунтованим стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача 791,85 гривні у відшкодування витрат на правничу допомогу ( пропорційно задоволеним вимогам ).

Керуючись нормами статей 367 - 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Могилів-Подільського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2022 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 3% річ-них, інфляційних втрат, а також щодо розподілу судових витрат - скасувати, ухвалити у зазначених частинах нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстро-ваної у АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , іден-тифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_3 , 3% річних у розмірі 726,58 гривень ( сімсот двадцять шість гри-вень 58 коп. ), 2560,00 гривень ( дві тисячі п`ятсот шістдесят гривень 00 коп. ) - інфляційних втрат, а також 791,85 гривню ( сімсот дев`яносто одна гривня 85 коп. ) у відшкодування витрат з оплати професійної правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 672,89 грив-ні (шістсот сімдесят дві гривні 89 коп.) судового збору за подання в суд пози-вачем позовної заяви, судовий збір у сумі 902,62 гривні ( дев`ятсот дві гривні 62 коп. ), сплачений ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги, компенсувати їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабі-нетом Міністрів України.

У решті рішення Могилів-Подільського районного суду Вінницької облас-ті від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський