Справа № 455/896/15-ц
Провадження № 2/455/188/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

02 березня 2023 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №455/896/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

12.08.2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 року звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, посилаючись на те, що позивачам на праві приватної власності у рівних частках кожному, належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Даний будинок був успадкований ними після смерті чоловіка та батька ОСОБА_7 . До його смерті у будинку був зареєстрований і до цього часу проживає відповідач, рідний брат покійного.

Відповідач не має жодного відношення до них, як власників вказаного будинку, оскільки не є членом їхньої сім`ї, договору найму житлового будинку між ними не укладено. Окрім цього відповідач проявляє своє незадоволення у різній формі агресії від образливих слів і погроз побиття до побиття ОСОБА_1 , яка неодноразово зверталась у правоохоронні органи з відповідними заявами. Спільне проживання з відповідачем є нестерпним та небезпечним для їхнього життя та здоров`я. 09.07.2015 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із нотаріально посвідченою заявою з вимогою про добровільне зняття з реєстрації і виселення до 23.07.2015 року.

На даний час відповідач вимогу про добровільне зняття з реєстрації і виселення не виконав, чим перешкоджає їм вільно користуватися їхньою приватною власністю.

Просить виселити ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між справу передано для розгляду судді Ніточко Л.Й.

Ухвалою судді від 01.09.2015 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 21.10.2015 року.

Ухвалою суду від 08.02.2016 року провадження у справі зупинено.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п. п. 9 та 11 п. 1 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Ухвалою суду від 26.09.2018 року провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 14 годину 00 хвилин 10.12.2018 року, яке неодноразово відкладалося.

Наказом №47-К від 10.07.2020 року суддю ОСОБА_8 відраховано зі штату Старосамбірського районного суду Львівської області у зв`язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на вказані обставини, на підставі розпорядження керівника апарату суду Волошина І.С. по даній справі був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Призначення не відбулося, оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020 року справу передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П.

Ухвалою судді від 10.09.2020 року дану справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 15 годину 30 хвилин 13.10.2020 року, яке було відкладено на 11 годину 00 хвилин 31.03.2021 року.

Ухвалою суду від 31.03.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 15.09.2021 року, який неодноразово відкладено.

02.03.2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Їхній представник адвокат Гирич О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник адвокат Мукан Б.С. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач ОСОБА_5 додатково пояснив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Хирів Старосамбірського району Львівської області. Ще від народження він зареєстрований і проживає по вищевказаній адресі. Приміщеная житлового будинку належало державному житловому фонду. У 90-ті роки, коли відбувалася приватизація, в даному будинку був зареєстрований він та його мати ОСОБА_9 . Однак, він звернувся до приватизаційної комісії із заявою про відмову від приватизації частки, яка йому мала належати, в користь матері, і таким чином свідоцтво про право власності було видане на ім`я матері ОСОБА_9 . Коли померла його мати, а це - 16.08.1999 року спадкоємцями її майна були її діти: він - ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_10 , брати - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 . Брат ОСОБА_7 був наймолодшим, тому всі вирішили відмовитися від прийняття своїх часток після смерті матері на користь наймолодшого брата ОСОБА_7 . Тоді ж, разом з братами та сестрою вони обговорювати питання про те, що він залишається проживати в даному будинку, і ніхто проти цього не заперечував, так як він проживав в даному будинку ще від народження та був членом сім`ї. Окрім цього, він не може створювати перешкод позивачам, оскільки їхні з позивачами житлові приміщення повністю ізольовані. Його житло обладнано окремими лічильниками на газ, світло. На його ім`я приходять рахунки про оплату комунальних послуг. За спожиті комунальні послуги він сплачує в повному обсязі, боргу немає. Іншого житла він не має. У спірному будинку він проживав з дитинства і вважає себе членом сім`ї, так як постійно проживав у будинку ще за життя свого брата і також після його смерті.

Свідок ОСОБА_10 допитана 06.12.2022 року в суді повідомила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_5 . Відповідач проживає в будинку АДРЕСА_1 вже 66 років. Позивачка ОСОБА_1 є дружиною її покійного брата ОСОБА_7 . Коли померла мама, то спадщину прийняв брат ОСОБА_13 , однак брати між собою домовилися жити разом. Спадщину по документах прийняв ОСОБА_13 , бо на нього вирішили оформити будинок. ОСОБА_5 сім`ї не мав, тому проживав разом з братом ОСОБА_14 , його дружиною та дітьми. Однак через рік брат ОСОБА_13 помер. Вважає неправильним виселяти ОСОБА_5 , оскільки за спільною усною домовленістю він має жити у вказаному будинку. Позивачі хочуть виселити відповідача з будинку, тому створювали різноматітні конфлікти, а саме: запихають сірники у вхідний замок дверей будинку, або у браму. Неодноразово ОСОБА_5 був побитим. На даний час діти ОСОБА_1 знаходяться за кордоном. Відповаідач є пенсіонером, хворіє та іншого житла не має.

Суд, заслухавши думку, допитавши свідка, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с.9-12, том 1).

Сторонами не заперечується, що власником вищевказаного будинку була ОСОБА_9 , яка померла у 1999 році. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на житловий будинок та надвірні споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Її діти, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_5 відмовилися від своєї частки в користь молодшого брата ОСОБА_7 . Відповідач ОСОБА_5 як на час смерті матері ОСОБА_9 , так і на час смерті брата ОСОБА_7 , який став власником будинку після смерті ОСОБА_9 , згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом, проживав та був зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.06.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 після смерті матері, визнання за ОСОБА_5 права власності на приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовлено (а.с.179-181, том 1).

З даних будинкової книги слідує, що у спірному будинку з 01.06.1973 року зареєстрований відповідач ОСОБА_5 (а.с.13-14, том 1).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі -ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першоюстатті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в Постановах від 10.02.2021 року при розгляді справи № 496/2215/17, від 09.12.2020 року при розгляді справи № 209/2642/18, від 29.07.2020 року при розгляді справи № 202/3914/17 виклав наступні висновки:

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21.08.2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

При цьому у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року по справі № 569/4373/16-ц зазначено, що оскільки відповідач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК УРСР.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

З характеристики, виданої міським головою І.Голубець №52 від 27.11.2018 року відомо, що ОСОБА_5 уродженець м.Хирів Старосамбірського району Львівської області. За час проживання проявив себе з позитивної сторони. Працював на заводі «Екватор». В даний час пенсіонер. У шлюбі не перебував, дітей не має. Доброзичливий, ввічливий, спиртними напоями не зловживає. Скарг від сусідів та громадян м.Хирів на поведінку ОСОБА_5 у міськвиконком не поступало (а.с.230, т.1).

Необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.

Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Отже, і їх права, у т.ч. і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Відповідач ОСОБА_5 зареєстрований та постійно проживає з народження у будинку АДРЕСА_1 , який був приватизова згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та від частки у зазначеному будинку, яка належала йому, відмовився на користь своєї матері, а в подальшомі після її смерті від своєї частки відмовився в користь свого брата ОСОБА_7 .

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не довели, що у відповідача наявне інше житло, у якому він може проживати. Навпаки, відповідач ОСОБА_5 має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є його єдиним житлом у розумінні ст. 8 Конвенції. А тому, позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з будинку без надання іншого житла не підлягають до задоволення.

Суд приходить до переконання, що виселення відповідача з займаного будинку без надання іншого житла очевидно порушуватиме суб`єктивні житлові права ОСОБА_5 , що є особою похилого віку - 1956 року народження, на користування житловим приміщенням, з яким він перебуває у безперервному, тривалому і стабільному матеріально-правовому зв`язку - понад тридцять п`ять років. При цьому враховується, що відповідач був співвласником спірного будинку і добровільно передав безоплатно, фактично відмовився від своєї частки у праві власності на користь матері, а згодом на користь брата, а іншого житла на речовому праві він не має, що підтверджується інформаційною довідкою (а.с.223, том 1).

Окрім того, відповідач не є такими, що самоправно вселився до спірного жилого приміщення.

Стороною позивача не доведено і те, що відповідачем ОСОБА_5 порушуються правила співжиття. Так, суду не надано даних, які б підтверджували протиправні дії ОСОБА_5 відносно будь-кого із співпозивачів чи членів їх сімей. Як повідомив представник позивачів адвокат Гирич О.В. будь-які судові рішення у кримінальних справах чи справах про адміністративне правопорушення, де була б встановлена вина відповідача у вчиненні незаконних дій щодо позивачів відсутні.

Що стосується відсутності доступу позивачів до частини приміщення, яке займає відповідач, то останній повідомив, що до нього із вимогою про надання такого доступу шляхом передачі ключів чи іншим способом жоден із позивачів не зверталися.

Окрім того, відповідач дійсно підтвердив, що в холодну пору року він змушений тимчасово проживати в своїх братів, оскільки позивачі шляхом демонтажу частини опорної балки зробили отвір, який унеможливлює опалення його частини приміщення та підтримання там температури достатньої для проживання. Однак, коли температура навколишнього середовища дозволить жити в його частині будинку, він обов`язково повернеться за місцем постійного проживанн, де і має намір в подальшому проживати.

Тому посилання сторони позивачів на те, що відповідач не є членом їхньої сім`ї, а вони є власниками спірного будинку, не можуть бути виключними підставами для задоволення позову, адже це призведе до істотного порушення балансу інтересів сторін, а також не буде додержано розумного співвідношення (пропорційності) між метою, про досягнення якої заявляють позивачі, та засобами, які використовуються для її досягнення. Тобто правові та фактичні наслідки, які настануть для ОСОБА_5 , об`єктивно носитимуть невідворотний надзвичайно несприятливий характер і покладуть на нього надмірний тягар, що є несумісним із втручанням у його права на житло.

Отже, у разі задоволення позову буде порушено положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позаяк органи державної влади повинні дотримуватися поваги до приватного життя. При цьому не вбачається, що таке втручання буде здійснено згідно із законом і буде необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З приводу посилань на те, що відповідач сам добровільно погіршив своє житлове становище, відмовившись від своєї частки на користь колишніх членів своєї сім`ї, а тому не можна стверджувати, що він не забезпечений житлом, то вони є необґрунтованими. Так, дані обставини об`єктивно не свідчать про забезпечення ОСОБА_5 житлом, а судом при цьому враховується і те, що він також добровільно відмовився на належну йому частку після смерті матері у праві власності на спірний будинок на користь брата.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що право ОСОБА_5 на його житло має бути захищено, оскільки виселення є несправедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, а тому у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - відмовити.

Керуючись ст.ст.16, 317, 383, 391, 401, 402, 405, 406, 825 ЦК України, ст.ст.2, 3, 4, 11, 12, 13, 76-80, 141, 263-263 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 13.03.2023 року.

Суддя Пошивак Ю.П.