Справа № 157/1296/22 Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О. В.
Провадження № 22-ц/802/302/23 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Черняк О.В.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка подана в її інтересах представником ОСОБА_3 на ухвалу Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

ОСОБА_1 звернувся у суд з заявою, у якій просить забезпечити позов, пред`явлений ним до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, шляхом накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заяви зазначає, що ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі. Ухвалою Камінь-Каширського районного суду від 28 листопада 2022 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до нього про встановлення факту окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю подружжя, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна, і об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Предметом зазначеного спору поміж іншого є його вимоги про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частку будинку. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 290141138 від 14 грудня 2021 року зазначений будинок на даний час зареєстрований на праві індивідуальної приватної власності за ОСОБА_4 (колишнє прізвище ОСОБА_5 ). Відтак, ОСОБА_4 у разі задоволення судом його позовних вимог може відчужити будинок на користь третіх осіб, що значно ускладнить або й взагалі унеможливить реалізацію його законних прав та інтересів і виконання рішення суду, а тому належить забезпечити його вимоги шляхом накладення арешту на будинок. Такий вид забезпечення позову є співмірним із пред`явленими позовними вимогами, а невжиття таких заходів може в подальшому істотно ускладнити виконання рішення суду.

Ухвалою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року заяву задоволено. Накладено арешт на спірний будинок.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити.

Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Суд першої інстанції задовольняючи заяву про забезпечення позову виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 існує спір щодо майна, набутого під час зареєстрованого шлюбу, зокрема, щодо житлового будинку в АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за відповідачкою, а тому існує ймовірність відчуження відповідачкою спірного майна, що може утруднити або зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 , у якому просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя: житловий будинок загальною площею 78 кв. м, житловою площею 43 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 680018 гривень; земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:001:0919, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 118000 гривень; автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Golf», VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 346153 гривні 60 копійок; автомобіль марки «ЗАЗ 11022», р.н. НОМЕР_2 , 1992 року випуску, VIN - НОМЕР_3 , вартістю 23400 гривень, всього 1167571 гривня 60 копійок; визнати за ним право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку, на 1/2 частку зазначеної земельної ділянки; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку цього ж житлового будинку, на 1/2 частку цієї земельної ділянки; визнати за ним право власності на автомобіль марки «ЗАЗ 11022», р.н. НОМЕР_2 , 1992 року випуску, VIN - НОМЕР_4 , припинивши право спільної сумісної власності на цей транспортний засіб; припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Golf», VIN - НОМЕР_1 , 2008 року випуску, та у зв`язку з відчуженням цього автомобіля відповідачем третій особі, стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошову компенсацію різниці у вартості транспортних засобів у розмірі 161376 гривень 80 копійок, та стягнути з ОСОБА_4 на його користь судовий збір у розмірі 5603 гривні 86 копійок та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 гривень.

Ухвалою судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати її у порядку загального позовного провадження.

15 листопада відповідачка ОСОБА_4 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , у якому просить встановити факт окремого проживання подружжя ОСОБА_4 (прізвище у шлюбі - ОСОБА_5 ) та ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у період з 01 квітня 2019 року до дня розірвання їх шлюбу 05 березня 2021 року; визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:001:0919, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Golf», 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , таким, що належав ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності під час її шлюбу з ОСОБА_1 , визнати автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «11022», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; здійснити поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 таким чином: припинити право ОСОБА_4 на частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «11022», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 ; визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки «ЗАЗ» модель «11022», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1992 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 17550 гривень грошової компенсації її частки у спільному майні; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1984 гривні 80 копійок на відшкодування судового збору.

Ухвалою судді від 28 листопада 2022 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю подружжя, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

З позовної заяви вбачається, що шлюб між сторонами було зареєстровано 11 листопада 2007 року, який рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 2 лютого 2021 року розірвано.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок загальною площею 78 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 грудня 2021 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будьякій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріальноправових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачем і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Зокрема, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) дійшла до висновків про те, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо поділу майна, яке на думку позивача є спільною сумісною власність, зокрема і спірний будинок на який просить ОСОБА_1 накласти арешт.

Звертаючись до суду з даною заявою заявник стверджує, що існує ризик відчуження спірного майна відповідачем третім особам, що в подальшому ускладнить виконання рішення суду, у разі задоволення його позову.

Вирішуючи питання про вжиття чи невжиття заходів забезпечення позову, суд повинен оцінювати доводи заяви про забезпечення позову.

Встановивши, що між сторонами виник спір, оскільки між заходом забезпечення позову і предметом позову існує безпосередній зв`язок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для накладення арешту на вказане майно.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що невжиття зазначених позивачем заходів забезпечення позову до вирішення цієї справи по суті й набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог первісного позову про поділ майна подружжя.

Вжиті заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем за первісним позовом вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що державна реєстрація права власності була проведена після розірвання шлюбу, а тому даний будинок є її особистою власністю не заслуговує на увагу.

Оскільки на стадії вирішення питання про забезпечення позову не може вирішуватись позов по суті. Віднесення того чи іншого майна до спільної або особистої власності встановлюється під час розгляду справи по суті на підставі доказів поданих сторонами.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер та права відповідача не порушують.

Таке забезпечення позову гарантуватиме виконання можливого рішення суду, при цьому права та законні інтереси відповідача не будуть порушені, оскільки ОСОБА_4 , як власник майна має усі правомочності щодо нього, окрім розпорядження, яке є тимчасовим .

Однак суд першої інстанції некоректно зазначив в мотивувальній частині та резолютивній частині ухвали дату та підставу набуття житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , зазначивши, що підставою набуття права власності слугував «договір купівлі-продажу, серія та номер:837, виданий 10.06.2019, видавник: Камінь-Каширська державна нотаріальна контора». Як вбачається з матеріалів справи підставою для державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на спірний житловий будинок зазначено витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ серія та номер ВЛ87, видавник ЄДЕССБ. Підставою внесення відповідного напису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 грудня 2021 року.

Однак така неточність зазначення судом підстави для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна не може слугувати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки жодним чином не впливає на законність постановлення даної ухвали, а є підставою для зміни ухвали суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій ухвалі.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвалу суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з чотирнадцятого абзацу мотивувальної та другого абзацу резолютивної частини слова: «на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:837, виданий 10.06.2019, видавник: Камінь-Каширська державна нотаріальна контора», в решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

До закінчення судових дебатів позивачем подано клопотання про покладення на відповідача за первісним позовом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 5000 гривень, що становить витрати на правничу допомогу.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Частиною першою, пунктів 1, 4 частиною третьої статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, із розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку закінчується прийняттям постанови (ч. 3, ч. 4 ст. 258 ЦПК України).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що постанова суду апеляційної інстанції у даній справі за своєю суттю є судовим рішенням, а не рішенням суду, як помилково вважає ОСОБА_1 , оскільки прийнята за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції, якою вирішено процесуальне питання, а саме забезпечення позову в даній справі.

З наведеного слідує, що у суду апеляційної інстанції, який по суті вирішив лише процесуальне питання, а не ухвалив рішення по суті спору, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат за наслідками перегляду ухвали суду про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана в її інтересах представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року змінити, виключивши з чотирнадцятого абзацу мотивувальної та другого абзацу резолютивної частини слова: «на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:837, виданий 10.06.2019, видавник: Камінь-Каширська державна нотаріальна контора».

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: