ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів: Деркач Н.М., Свистунової О.В.

секретар судового засідання - Драгомерецька А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції про оспорювання батьківства, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про оспорювання батьківства, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що у жовтні 1998 року він, вважаючи себе батьком дитини, та ОСОБА_3 звернулися із заявою про встановлення батьківства стосовно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якої було видане свідоцтво про встановлення батьківства, та до органів реєстрації актів цивільного стану із заявою про реєстрацію народження дитини. У свідоцтві про народження його записано батьком дитини. У жовтні 1998 року він з ОСОБА_3 посварилися та стали проживати окремо. Зазначав, що він впевнений, що не є батьком дитини.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив виключити відомості про нього, як про батька вказаної дитини, з актового запису про народження цієї дитини від 01 жовтня 1998 року №29, зобов`язати Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в актовому записі про народження ОСОБА_2 від 01 жовтня 1998 року № 29 відомості про батька записати за заявою матері дитини та внести відповідні зміни до актового запису про народження цієї дитини без посилання на позивача, як батька цієї дитини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не спростував факт свого батьківства стосовно дитини. Вказаний факт також встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, ухваленим за наслідком розгляду позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, а тому не підлягає доказуванню. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, оскільки позивач фактично не пред`явив до неї вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про проведення судової генетичної експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , у свідоцтві про народження та актовому записі про народження від 01 жовтня 1998 року № 929, яких батьками вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства від 01 жовтня 1998 року №101511 та акта про встановлення батьківства від 01 жовтня 1998 року № 113, складеного на підставі спільної заяви батьків, ОСОБА_2 визнаний батьком дитини ОСОБА_4 .

З 20 жовтня 1998 року фактичні сімейні стосунки сторін не склалися, вони перестали проживати разом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що він не може бути батьком дитини, а тому просив виключити відомості про нього, як про батька вказаної дитини, з актового запису про народження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, оскільки позивач фактично не пред`явив до неї вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, однак, вважає, що з мотивувальної частини підлягає виключенню посилання на не залучення до участі у справі співвідповідача, як підставу для відмови у позові, з огляду на наступне.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспореного актового запису.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц (провадження № 61-33593св18) та від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц.

Подібні за своєю суттю правові висновки щодо застосування до вирішення спірних правовідносин законодавства, чинного станом на момент їх виникнення, викладено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18) та від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Статтею 55 КпШС України (чинного на час народження дитини, оспорення батьківства щодо якої пред`явлено позов) установлено, що якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду.

Відповідно до ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 56 КпШС України в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти Російської Федерації» № 3451/05, § 34).

Беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

У ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування у цій справі є встановлення факту біологічної спорідненості ОСОБА_2 до ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

З метою з`ясування обставин у справі, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, за клопотаннями позивача, призначено судову генетичну експертизу, на дослідження якої було поставлено питання: чи є ОСОБА_2 біологічним батьком ОСОБА_2 ?

Висновком молекулярно-генетичної експертизи № 2648 від 29 грудня 2022 року встановлено, що вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,99999%.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується висновком експерта молекулярно-генетичної експертизи, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про проведення судової генетичної експертизи.

Посилання позивача на те, що він, внаслідок перенесеного захворювання, ми не може мати дітей, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки воно не підтверджено належними доказами. Натомість, висновком молекулярно-генетичної експертизи № 2648 від 29 грудня 2022 року встановлено, що вірогідність того, що ОСОБА_2 дійсно є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, за результатами даної експертизи складає не менше 99,99999%.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання суду в мотивувальній частині рішення, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на не залучення до участі у справі співвідповідача, оскільки вказане є окремою підставою для відмови у позові, тоді як у даній справі відмовлено з підстав, саме недоведеності позовних вимог.

А тому, враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення посилання на не залучення до участі у справі співвідповідача, як підставу для відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення, як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального закону підлягає залишенню без змін, оскільки встановленим є той факт, що позивач є батьком ОСОБА_2 .

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а судове рішення зміні, з виключенням з мотивувальної частини, як підставу для відмови у позові, посилання на не залучення до участі у справі співвідповідача.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини, як підставу для відмови у позові, посилання на не залучення до участі у справі співвідповідача.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складений 16 березня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

О.В. Свистунова