Дата документу 07.03.2023 Справа № 334/5895/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5895/19 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/322/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів за шлюбним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбного договору,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_1 про стягнення аліментів за шлюбним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 з 11 квітня 1981 року по 19 грудня 2017 року.

12 грудня 2017 року між сторонам укладений шлюбний договір, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за номером в реєстрі № 2105, за умовами якого у випадку розірвання шлюбу ОСОБА_1 зобов`язується надати їй утримання незалежно від її працездатності та потреби у матеріальній допомозі у розмірі 13 500 гривень щомісяця.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 виконував умови шлюбного договору, однак, з жовтня 2018 року припинив виплачувати обумовлені грошові кошти, у зв`язку з чим вона звернулась до приватного нотаріуса Буцикіної Л.О. для отримання виконавчого напису. Постановою від 19 липня 2019 року за вих. № 753/02-31 їй було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та роз`яснено її право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість зі сплати аліментів за шлюбним договором від 12 грудня 2017 року за період 16 місяців з жовтня 2018 року по січень 2020 року в розмірі 216 000 грн.

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебували у шлюбі до 19 грудня 2017 року, неповнолітніх або малолітніх дітей від шлюбу не мають.

ОСОБА_3 є власницею двох будинків для відпочинку, квартири та земельної ділянки.

Шлюбний договір було укладено без його вільного волевиявлення, а підписання шлюбного договору не відповідало його внутрішній волі, умови шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, під час укладання договору не було встановлено загальний строк його дії.

Він систематично допомагає позивачці в добровільному порядку, забезпечує продуктами харчування та ліками, надає кошти.

На підставі зазначеного просив розірвати шлюбний договір від 12 грудня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за шлюбним договором від 12 грудня 2017 року у розмірі 216 000 грн. та судові витрати в розмірі 2160 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на існування усної домовленості щодо відсутності у ОСОБА_3 іншого чоловіка, який би міг її утримувати, яка була нею порушена, переоформлення ним права власності на спільну дитину сторін та продаж його донькою майна, яке перебувало в його користуванні, за рахунок якого він отримував дохід та сплачував кошти на утримання ОСОБА_3 , невжиття ним заходів для поділу майна подружжя та продаж ОСОБА_3 спільного майна, припинення його повноважень як депутата Запорізької обласної ради в 2020 році, недостатність його доходу для сплати аліментів, неврахування судом першої інстанції його довідки з реєстру доходів фізичних осіб, погашення ним заборгованості за кредитним договором, який був укладений в інтересах подружжя, просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення про розірвання шлюбного договору.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що в якості підстав розірвання шлюбного договору в зустрічному позові ОСОБА_1 не зазначав про неможливість його виконання, підстави для розірвання договору, зазначені в зустрічному позові та апеляційній скарзі, різні, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного прав чи інтересу на момент звернення до суду, обставини, на які посилався ОСОБА_1 , не існували на час звернення до суду з зустрічним позовом, фактично апеляційна скарга є новим позовом, ОСОБА_1 зазначив суперечливі дані щодо розміру своїх доходів, зазначаючи одночасно про скрутне матеріальне становище та погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 392 401,50 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується ОСОБА_1 в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову про розірвання шлюбного договору, в іншій частині рішення не оскаржується та не переглядається.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 неможливості виконувати шлюбний договір.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 11 квітня 1981 року.

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюбний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. за номером в реєстрі № 2105 (далі шлюбний договір) (т. 1, а.с.2).

За умовами п. 1 шлюбного договору у випадку розірвання шлюбу ОСОБА_1 зобов`язується надати утримання ОСОБА_3 , незалежно від її працездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах визначених цим договором.

За змістом п. 2 шлюбного договору з моменту розірвання шлюбу утримання надається у грошовій формі. Сума утримання складає 13 500 грн. гривень на місяць, які ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати ОСОБА_3 не пізніше 20 числа кожного поточного місяця за наступний місяць. Виплата суми утримання здійснюється готівкою. Про факт отримання суми утримання ОСОБА_3 складає розписку і скріплює її власним підписом. Сума утримання може бути сплачена ОСОБА_1 наперед.

Відповідно до п. 3 шлюбного договору в разі невиконання ОСОБА_1 свого обов`язку за договором, аліменти стягуються на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 4 шлюбного договору визначено, що одностороння зміна умов даного договору не допускається. Даний договір може бути змінено за згодою сторін. Угода про зміну даного договору нотаріально посвідчується.

Відповідно до п. 6 шлюбного договору сторони заявляють, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно з п. 7 шлюбного договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

За умовами п. 8 шлюбного договору сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

19 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19 грудня 2017 року, виданим Дніпровським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (т. 1, а.с.3).

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України.

Відповідно до частини першої статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки договір, зокрема, шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Відповідно до частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).

Відповідно до статті 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Згідно зі статтею 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 96 СК України у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.

За приписами статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 99 СК України сторони можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов`язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв`язку з одержанням ним майнової (грошової) компенсації.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 101 СК України одностороння відмова від шлюбного договору не допускається. Подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обов`язки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього.

Згідно з ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання ОСОБА_1 в зустрічній позовній заяві на укладання шлюбного договору без його вільного волевиявлення є підставою для вирішення питання про недійсність договору, проте такі вимоги не заявлялись.

Статтею 102 СК України передбачено, що на вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема, в разі неможливості його виконання.

Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14 та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 759/23521/20, від 08 червня 2022 року у справі № 363/1545/20.

Сторонами у справі підтверджено, що до жовтня 2018 року ОСОБА_1 сплачувались аліменти на утримання ОСОБА_3 , а отже відсутні підстави вважати, що при укладання договору вищевказана вимога не була дотримана.

За приписами ст. 96 ЦК України у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано виходи з того, що зазначення строку дії договору не є обов`язковою вимогою.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували що з часу укладання шлюбного договору на час звернення до суду з зустрічним позовом у нього виникли обставини, які унеможливлюють виконання шлюбного договору в частині сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі 13500 грн. щомісячно.

З довідки про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 в ТОВ «Селенга» (а.с.111) вбачається, що доходи позивача у протягом 2018-2020 років не знизилися, а зростали (з 4300 грн. до 6300 грн.).

Також за період з січня 2020 року ОСОБА_1 отримує пенсію за віком в розмірі 5427,87 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з щорічною декларацією про доходи за 2019 рік ОСОБА_1 на праці приватної власності належала земельна ділянка, житловий будинок, корпоративні права в ТОВ «Селенга» (20% від загального капіталу), ТОВ ВКХ Коло (25% від загального капіталу), ТОВ «ТПП Укравтодім» (12,3% від загального капіталу), має грошові активи, заробітну плату 64700 грн. в ТОВ «Селенга» на посаді керівника (а.с. 123).

Вказана декларація містить інформацію станом на 31 грудня 2019 року, з зустрічним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 08 січня 2020 року.

Таким чином, вказана інформація є актуальною на час подання зустрічного позову.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з наданих ОСОБА_1 відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року також не вбачається зменшення розміру доходів ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду, що позивачем не надано доказів неможливості виконання шлюбного договору щодо сплати аліментів на колишню дружину.

Колегія суддів не приймає до уваги надану ОСОБА_1 декларацію після звільнення 2020 року, оскільки наявна в ній інформація стосується періоду часу після подання зустрічного позову, а отже не може підтверджувати зазначені в зустрічній позовній заяві обставини.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Посилання ОСОБА_1 на існування усної домовленості щодо відсутності у ОСОБА_3 іншого чоловіка, який би міг її утримувати, яка була нею порушена, є неприйнятною, оскільки не має правового значення, умовами спірного договору такі умови його розірвання не передбачені.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про продаж його донькою майна, яке перебувало в його користуванні, вжиття ОСОБА_3 заходів для продажу майна, за рахунок якого він отримував дохід та сплачував кошти на утримання ОСОБА_3 , погашення ним заборгованості за кредитним договором, який був укладений в інтересах подружжя, переоформлення ним права власності на спільну дитину сторін, продаж ОСОБА_3 спільного майна, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами, не містять інформацію про дату вчинення таких дій та фактично стосуються питання поділу спільно нажитого майна подружжя й розпорядження сторонами майном, що не є предметом розгляду у цій справі.

Посилання ОСОБА_1 на невжиття ним заходів для поділу майна подружжя є неприйнятними, оскільки згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції відсутність у ОСОБА_3 волевиявлення на стягнення аліментів у майбутньому, оскільки із заявою про визнання зустрічного позову ОСОБА_3 не зверталась, окрім того, у відповідності до ч. 2 ст. 101 ЦПК України подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обов`язки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього. Докази подання такої заяви в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2022 року у цій справі в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбного договору залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 березня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова