ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/8207/21

провадження № 22-ц/4809/341/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря Гончар В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко Олена Валеріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Звіздуна Анатолія Михайловича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 листопада 2022 року у складі судді Шевченко І.М. і

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просив:

-визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 12 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 12 серпня 2016 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Нікітенко О. В., зареєстрований в реєстрі за № 530;

-визнати за ним право власності на частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати за ним право власності на 1/8 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, як обов`язкова частка, після смерті ОСОБА_4 .

Позовна заява мотивована тим, що батьки позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 збудували та оформили право власності на житловий будинок під час шлюбу, проте, право власності на нього було юридично оформлено на матір.

Після мерті батька ОСОБА_1 , який склав заповіт на позивача, відкрилася спадщина, а саме на зазначеного житлового будинку, тобто на частку у спільному сумісному майні подружжя.

Після смерті ОСОБА_5 , із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулись позивач, як спадкоємець за заповітом, донька ОСОБА_3 , а також дружина померлого ОСОБА_4 , яка в заяві визнавала, що житловий будинок є їх спільною сумісною власністю.

Однак, незважаючи на викладене, ОСОБА_4 та її онук ОСОБА_2 за відсутності згоди позивача уклали договір довічного утримання, предметом якого є вищевказаний будинок, та про який позивач дізнався лише в березні 2019 року.

Після смерті матері спадщину як спадкоємці за законом прийняли позивач, який був непрацездатним, та відповідачі.

Враховуючи, що на час смерті матері ОСОБА_1 був непрацездатним, останній вважає, що має право на обов`язкову частку після смерті матері.

Позивач звертався до нотаріуса з метою оформлення спадщини після батька, однак, після вивчення документів нотаріус роз`яснила, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 на зазначений житловий будинок не може бути виданим, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого у встановленому законом порядку.

У зв`язку із викладеним, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Судові витрати по справі залишено по фактично понесеним.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 був присутнім при розгляді справи № 405/9059/13-ц за позовом своєї матері, так як був стороною по справі, а тому вже у 2013 році позивач знав та розумів, що для оформлення свого права на спадщину за заповітом батька, йому необхідно виділення його частки у спільному майні подружжя, що можливо тільки в судовому порядку.

З позовом про визнання права власності на спадкове майно позивач звернувся в листопаді 2021 року, тобто з порушенням строків позовної давності, наслідки пропуску яких відповідачі просили застосувати до даних позовних вимог та відмовити в їх задоволенні.

Щодо позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, суд першої інстанції зазначив, що такі вимоги були предметом розгляду у справі № 405/2703/19.

В апеляційній скарзі адвокат Звіздун А. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити поністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Позивач вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 , був присутнім при розгляді справи № 405/9059/13-ц за позовом своєї матері, знав та розумів, що оформити наспадщину після смерті батька можливо тільки в судовому порядку, є припущеннями, адже дана обставина не має значення для застосування строку позовної давності, а суд першої інстанції не вивчав матеріали зазначеної цивільної справи.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним та зазначаючи, що такі вимоги були предметом розгляду у справі № 405/2703/19, не констатував, яку норму процесуального права слід застосовувати, не вказав чи збігаються підстави позовів, сторони справ, чи ідентичні предмети і підстави позовоів.

Оскільки, позови у справі, що є предметом розгляду та у справі № 405/2703/19 не є тотожними, ОСОБА_1 важає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави як для закриття проваження так і для відмови в задоволенні позову з вказаних підстав.

Позивач вважає, що в силу вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України та ч. 1 ст. 1298 ЦК України пропуску строку позовної давності не могло відбутися, оскільки відсутні правові підстави для початку відліку строку.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Звіздун А. М. підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідачів адвокат Мазуренко Н. Ю. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О. В. в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглядати справу без її участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали шлюб 16.02.1958.

ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 30.06.1959 по реєстру № 2-3658 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 14.12.2009 виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, номер запису: 21458, в книзі: 132, належав житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 .

Згідно інформації ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 4-101 від 03.11.2021, житловий будинок з господарськими будівлями а спорудами під АДРЕСА_1 зареєстровано станом на 14.02.1992 за ОСОБА_4 згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р2-3658, станом на 23.12.2009 за ОСОБА_4 будинок зареєстрований згідно свідоцтва про право власності від 14.12.2009.

Згідно вказаної інформації, зв`язку з будівництвом сараю літера «З» свідоцтво про право власності від 14.12.2009, видане та зареєстроване право власності відповідно до рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.11.2009 № 1267 в обмін договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р2-3658, оригінал якого з відповідною відміткою підшито до інвентарної справи.

28.05.2001 Державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори, по реєстру № 2-2049, був посвідчений заповіт згідно якого ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 2936.

Рішенням Ленінського районного суду від 17.12.2013 (справа № 405/9059/13-ц) було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/8 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

23.07.2018 позивач звернувся до державного нотаріуса Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В.П. з метою оформлення спадщини після батька, однак після вивчення документів нотаріус в своїй постанові № 1706-02/31 від 23.07.2018 роз`яснила, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченим 28.05.2001 Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2049, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , не може бути виданим, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого у встановленому законом порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що що у 2013 році позивач знав та розумів, що для оформлення свого права на спадщину за заповітом батька, йому необхідно виділення його частки у спільному майні подружжя, що можливо тільки в судовому порядку, як наслідок звернувся до суду з позовом з порушенням строків позовної давності.

Мотивуючи відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним, суд першої інстанції зазначив, що такі вимоги були предметом розгляду у справі № 405/2703/19.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час набуття права власності) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми передбачені статтею 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір довічного утримання згідно зі статтею 744 ЦК України - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У частині першій статті 747 ЦК України передбачено, що подружжя, яким майно належить на праві спільної сумісної власності, може укласти договір довічного утримання. Відчужувачами у такому випадку виступають подружжя.

Відповідно до частини другої статті 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Згідно з частиною другою статті 747 ЦК України встановлено порядок укладення договору довічного утримання за наявності одного відчужувача із співвласників спільної сумісної власності.

Спеціальною нормою до частини другої статті 747 ЦК України є частина перша статті 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріалами справи підтверджується, що 16.02.1958 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які є батьками позивача, було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомомстей про другого з подружжя № 1 (том 1 а. с. 13-14).

ОСОБА_4 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 30.06.1959 по реєстру № 2-3658, та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 14.12.2009 виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, номер запису: 21458, в книзі: 132, належав житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 16-22).

Як вбачається з інформації ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 4-101 від 03.11.2021, житловий будинок з господарськими будівлями а спорудами під АДРЕСА_1 зареєстровано станом на 14.02.1992 за ОСОБА_4 згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 30.07.1959 р2- 3658; станом на 23.12.2009 за ОСОБА_4 будинок зареєстрований згідно свідоцтва про право власності від 4.12.2009 (том 1 а. с. 15)

28.05.2001 Державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори, по реєстру № 2-2049, був посвідчений заповіт згідно якого ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 (том 1 а. с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 2936 (том 1 а. с. 11).

12 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого мати позивача передала у власність відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (том 1 а. с. 26-28, 31-33).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис № 2536 (том 1 а. с. 12).

23.07.2018 позивач звернувся до державного нотаріуса Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Кушнір В.П. з метою оформлення спадщини після батька, однак після вивчення документів нотаріус в своїй постанові № 1706-02/31 від 23.07.2018 роз`яснила, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом посвідченим 28.05.2001 Першою кіровоградською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2049, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , не може бути виданим, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на його частку у праві спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого у встановленому законом порядку (том 1 а. с. 24).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З метою об`єктивності з`ясування обставин по справі, виконання вимог цивільно-процесуального законодавства щодо повноти та всебічності дослідження доказів по справі, перевірки доводів апеляційної скарги, судом було витребувано матеріали цивільної справи № 405/9059/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування та матеріали цивільної справи № 405/2703/19 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О. В. про визнання недійсним договору довічного утримання (том 1 а. с. 244).

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 грудня 2013 року у справі № 405/9059/13-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в порядку спадкування відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд встановив, що будинок під АДРЕСА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 14 грудня 2009 року Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, належить ОСОБА_4 , а позивачем не надано жодного доказу і не встановлено, що її законні права порушено, не визнаються та оспорюються.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року та посновою Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 405/2703/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Нікітенко О. В. про визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 була власником будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 14 грудня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради, а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, на які він посилається у його позові, а саме, що зазначений будинок, який є предметом оспорюваного договору довічного утримання, на час його укладення не був особистою власністю ОСОБА_4 , перебував у спільній сумісній власності певних осіб та відповідно право власності на нього входить (повністю або частково) до спадкового майна ОСОБА_5 .

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

З аналізу змісту рішень, які набрали законної сили у справах № 405/9059/13-ц та № 405/2703/19 вбачається, що судами було встановлено ту обставину, що житловий будинок, що є предметом оспорюваного договору довічного утримання, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та відсутність у батька позивача права спільної сумісної власності на зазначений будинок.

З урахуванням того, що судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення, встановлено факт відсутності у ОСОБА_5 , права спільної сумісної власності на спірний будинок, відсутні підстави вважати, що при укладені оспорюваного договору довічного утримання були порушені права позивача, як спадкоємця після смерті батька.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним, та похідної вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_6 на 1/8 частину житлового будинку, з огляду на те, що на момент смерті останньої, спірний житловий будинок був відчужений ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, який є чинним, а тому на вказані правовідносини не поширюються норми інституту права обов`язкової частки у спадщині.

На викладене суд першої уваги суд першої інстанції не звернув та, не встановивши всі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, помилково відмовив в задоволенні позовних вимог з вказаних в рішенні суду підстав.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду ершої інстанції.

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності на спадкове майно, проте, помиликовими є мотиви відмови в задоволенні позову, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Звіздуна Анатолія Михайловича, який представляє інтереси ОСОБА_1 ,задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 листопада 2022 року змінити виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17.03.2023.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко