17.04.2023 227/1467/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Корнєєвої В.В.

при секретарі Круговій І.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Добропілля в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим в його інтересах представником позивача ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 , до Добропільської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (житловий будинок) за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до Добропільської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, в якій просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, земельної ділянки, укладений позивачем 21.06.1970 року в простій письмовій формі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсним та визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок «Б-1», житлова прибудова «Б1-1», нежитлова прибудова «б-1», ганок «б1», погріб «б2», вбиральня «Г», сарай «Д», огорожа №1, ворота № 2, огорожа № 3, огорожа № 4), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 року справу було передано на розгляд судді Хандуріну В.В. 26.04.2021 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 26.05.2021 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2021 року справу було передано на розгляд судді Корнєєвої В.В.

13.03.2023 року представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву, яку ухвалою суду від 24.03.2023 року, з врахуванням позиції представника відповідача, було прийнято до розгляду.

В обгрунтування уточнених позовних вимог представник позивача зазначає, що в червні 1970 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домовилися про продаж житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який оформили 21.06.1970 року в простій письмовій формі. Позивач свої умови письмового договору виконав - передав грошові кошти за придбаний будинок в повному обсязі, а ОСОБА_4 , окрім розписок про отримання коштів, також передав позивачу 21.06.1970 року (в день повної сплати погодженої ціни за нерухоме майно) оригінал правовстановлюючого документа на житловий будинок, ключі від домобудівництва. ОСОБА_4 одразу після відчуження домоволодіння припинив мешкати в спірному будинку, забрав належні речі, змінив адресу проживання, та 03.07.1970 року був знятий з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. Позивач зазначає, що сторони договору домовилися про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, але на неодноразові звернення позивача з проханням вчинити нотаріальне посвідчення договору ОСОБА_4 спочатку висловлював обіцянки, перепрошувався з посиланням на брак часу, а потім повністю зник. Позивач також зазначає, що він разом із дружиною вселилися в житловий будинок відразу після укладання договору купівлі-продажу та в період з 10.08.1970 року по 11.10.1976 року перебували на реєстраційному обліку за вказаною адресою, після чого змінили реєстрацію на іншу, але продовжували проживати у вказаному будинку. Окрім того, з 30.03.1977 року до дня смерті в будинку проживала ОСОБА_5 - сестра дружини позивача. Позивач зазначає, що з 21.06.1970 року та до теперішнього часу, тобто протягом останніх 50 років, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 , здійснював поточний ремонт будинку, підтримує подвір`я у належному стані, в зв"язку із чим є підстави для визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок «Б-1», житлова прибудова «Б1-1», нежитлова прибудова «б-1», ганок «б1», погріб «б2», вбиральня «Г», сарай «Д», огорожа №1, ворота № 2, огорожа № 3, огорожа № 4), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

В судове засіданні сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі та просила задовольнити позов. Від представника відповідача в матеріалах справи міститься заява з проханням розглядати справу без його участі, проти позову не заперечує. Від інших учасників жодних заяв або доказів поважності неявки до суду не надходило.

Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви відповідача про визнання відповідачем позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного:

Згідно довідки TOB «Добропільське бюро технічної інвентаризації» № 22 від 13.01.2021 року - по архівним даним станом на 31.12.2012 року об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Добропільською державною конторою, № 532 від 09.04.1969 р., дата реєстрації 31.07.1969 року (а.с. 14).

З довідки, виданої ТОВ «Добропільське БТІ» віл 22.01.2022 року № 1 вбачається, що при обстеженні домоволодіння АДРЕСА_1 , інженером ТОВ «Добропільське БТІ» виявлено, що житловий будинок

та всі господарські будівлі збудовані до 1992 року та не потребують введення в експлуатацію (а.с. 13).

З оригіналу письмового договору від 21.06.1970 р., який додано до позову, вбачається, що між ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони укладено договір про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 продали будинок по АДРЕСА_1 , гр-ну ОСОБА_1 відповідно до генерального плану з усіма спорудами та присадибною ділянкою відповідно до генерального плану за суму 2300 рублів, угоду оплачує ОСОБА_1 . Суму грошових коштів у розмірі 2300 рублів ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 в присутності свідків (а.с. 11,12).

Відповідно до копії домової книги для прописки громадян в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 10.08.1970 року по 11.10.1976 року були зареєстровані за вищезазначеною адресою (а.с. 17-26). Також з матеріалів справи вбачається, що з 30.03.1977 року до дня смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована та проживала ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою Відділу реєстрації Добропільської міської ради № 16.01-08/307 від 25.01.2021 року (а.с. 28).

В судовому засіданні встановлено, що власник будинку ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією запису акту про смерть № 43 від 29.08.1978 року (а.с. 65).

Згідно листа, наданого 17.08.2021 року за № 313/01-16 державним нотаріусом Другої Добропільської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на запит суду, спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відкрита, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 66005499 від 13.08.2021 року (а. с. 71,72).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості відсутні (а.с. 80).

Позивач зазначає, що він відкрито та на законних підставах володіє житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , більше ніж 50 років, здійснює догляд за цим будинком, проживає в ньому та веде господарство. На підтвердження факту проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , до суду надані страхові свідоцтва № 4288 від 04.01.1985 р., № 4190 від 08.01.1987 р. по державному обов`язковому страхуванню майна, а саме: будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , платіжні повідомлення по земельному податку на 1993 рік та 1995 рік за цією адресою.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року (надалі - Постанова), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння

визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови).

Позивач зазначає, що з 1970 року та по теперішній час проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та вважає, що внаслідок відкритого, безперервного володіння зазначеним будинком, має право на цей житловий будинок в силу положень статті 344 ЦК України.

Беручи до уваги, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та продовжує більше десяти років відкрито, безперервно та добросовісно користуватися ним, а в позасудовому порядку відсутні підстави для оформлення права власності на цей житловий будинок, жодних спадкоємців, які б претендували на зазначене майно судом не встановлено, представник відповідача не заперечує проти задоволення позовних вимог, і таким чином є достатні підстави для набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 328, 344 Цивільного кодексу України, статтями 3, 10, 12, 81, 206, 247,264-268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , поданим в його інтересах представником позивача ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 , до Добропільської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (житловий будинок) за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок «Б-1», житлова прибудова «Б1-1», нежитлова прибудова «б-1», ганок «б1», погріб «б2», вбиральня «Г», сарай «Д-1», огорожа №1, ворота № 2, огорожа № 3, огорожа № 4), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Корнєєва

17.04.2023