КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1101/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Короті Романа Олександровича - представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-ті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у

м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що згідно з Державним актом про право власності на землю, виданим на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.02.2008 року, зареєстрованим 20.01.2012 року в книзі записів реєстрації Державних актів на право власності на землю за №10-7-11135, позивач є власником земельної ділянки (кадастровий номер №800000000:90:523:0010) з цільовим призначенням - для ведення садівництва по АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу чергового кадастрового плану земельна ділянка, яка належна йому, межує із земельною ділянкою АДРЕСА_2 , що належать на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 .

Вказував, що 08 травня 2015 року він звернувся із запитом до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з метою встановлення власника або користувача земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,15 га, на який отримав відповідь, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,15 га, якою користується відповідачка, належить до міських земель те не надана у власність чи користування.

Відповідачка самовільно захопила земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,15 га, а також самовільно захопила частину дороги загального користування, що слугує під`їздом до земельної ділянки № НОМЕР_2 , яка належить позивачу.

Таким чином, відповідачка призводить до обмеження прав позивача на вільне користування власністю, збудувала цегляний паркан, яким захоплену землю, приєднала до своєї земельної ділянки та збудувала на ній капітальні будівлі.

Вказував, що відповідачка постійно робить різноманітні ремонти та поліпшення будівель, які були незаконно збудовані на самозайнятій земельній ділянці, розширює межі земельної ділянки, збудувала цегляний паркан з боку озера, чим знову ж таки розширила ділянку та порушила право позивача на вільне користування цією водоймою.

Самовільне захоплення відповідачкою земельної ділянки загального користування та частини проїзної дороги з встановленням цегляної огорожі спричинило відсутність проїзної частини дороги, створило перешкоди усім членам Садівничого товариства «Любитель» у користуванні земельною ділянкою загального користування (дорогою), та загрожує безпеці членів товариства і їх автотранспорту.

Вважав, що оскільки всі споруди на ділянці АДРЕСА_3 відповідачка збудувала самовільно та всупереч чинному законодавству, то всі об`єкти нерухомого майна на цій ділянці підлягають знесенню. Враховуючи, що такі самовільні забудови ще й завдають шкоди навколишньому середовищу - водоймі, бо розташовані на захисній смузі, то таким чином вони порушують і права ОСОБА_2 , як користувача цієї водойми.

Зазначав, що судова практика підтверджує правомірність його вимог.

Так, по справі про усунення перешкод у користуванні квартирою судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України постановила ухвалу від 14.06.2000 року, в якій суд зобов`язав власника усунути створені ним позивачеві незручності в користуванні квартирою, виходячи з того, що останній, як особа, котра володіє майном на законних підставах, має право вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоча б ці порушення і не були поєднані позбавленням володіння. Власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не заподіювати шкоду навколишньому середовищу, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави. (Надруковано: «Вісник Верховного Суду України», № 2, 2001 року).

Вказував, що через всі описані події та обставини він ( ОСОБА_2 ) дуже багато нервує, погіршилось його самопочуття і сон, що може підтвердити його дружина ОСОБА_4 , яка постійно проживає з ним, знає про зміни його самопочуття, про вимушені витрати на лікування, які доводиться робити, тобто, вона може засвідчити, як розвивалися події і як відповідачка порушувала його законні права, як позивача.

Крім цього, внаслідок перенесених нервових напружень і конфліктів з відповідачкою та її родиною, що тривали довгий час, інших психологічних факторів, пов`язаних з погіршенням здоров`я, позивачу було заподіяно моральну шкоду.

Тривала невирішеність даних обставин змусила позивача витрачати дуже багато часу, фізичних та душевних сил на відвідування різних інстанцій, адвоката, оформлення різноманітних документів, що викликало додаткові негативні переживання - почуття беззахисності, приниження, безпорадності. Як наслідок, погіршився психоемоційний стан, з`явилася тривожність, колихання настрою, підвищена чутливість до зовнішніх подразників, що негативно впливає на якість міжособистісних контактів, порушує їхнє сімейне, звичне самопочуття.

Вважав, що відповідачка своїми протиправними та незаконними діями грубо порушила його право користування на землі загального користування та створила перешкоди у вільному розпорядженні майном.

Також вказував, що відповідачка своєю протиправною поведінкою завдає йому моральної шкоди, яка виявляється у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з фактичним захопленням частини дороги, яка знаходиться у загальному користуванні та унеможливлює для нього (позивача) належним чином обслуговувати свою ділянку через створенні відповідачкою перешкоди. Він змушений витрачати свій час та кошти на поновлення власних законних прав, а дії відповідачки порушують його плани щодо подальшого розпорядження належним йому майном, створює дискомфорт та вносить дисонанс в ритм та порядок його життя.

Тому, просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування (дорогою) шляхом демонтування огорожі, зведеної ним за межами приватизованої ним земельної ділянки розташованої на території садівницького товариства «Любитель» по АДРЕСА_4 .

Зобов`язати ОСОБА_1 знести самочинне будівництво, яке збудоване на ділянці № НОМЕР_1 за межами приватизованої ним земельної ділянки, розташованої на території садівницького товариства «Любитель» по АДРЕСА_5 .

Зобов`язати відповідача відновити земельну ділянку до стану, який існував до порушення його прав.

Стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у сумі 551 грн 20 коп.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_6 , кадастровий номер 800000000:90:523:0001, що належить ОСОБА_1 шляхом знесення паркану, що на ній знаходиться, та стягнути з ОСОБА_2 640 грн сплаченого судового збору.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 є суміжним землекористувачем та вважає, що ОСОБА_1 використовує прилеглу до належної їй на праві приватної власності земельної ділянки № НОМЕР_3 , кадастровий номер: 0:90:523:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 територію, а саме, під`їзд (землі загального користування) до свої земельної ділянки та земельну ділянку АДРЕСА_3 з порушенням вимог земельного законодавства України.

Вказувала, що у зазначеній справі, на підставі ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року призначено судову земельно-технічну експертизу, в ході проведення якої встановлено факт користування ОСОБА_2 земельною ділянкою ОСОБА_1 , яка належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2013 року №13994905, кадастровий номер: 0:90:523:0001.

Оскільки ОСОБА_2 фактично користується частиною земельної ділянки площею 0,0015 га, або 15 кв.м., які відповідно до правоустановчих документів належать ОСОБА_1 , то порушене право останньої підлягає захисту.

Вважала, що належним способом захисту майнових прав ОСОБА_1 є вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_6 , кадастровий номер 800000000:90:523:0001, шляхом знесення паркану, що на ній знаходиться.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року первісний позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою загального користування (берегова смуга, ділянка № НОМЕР_1 ) шляхом демонтажу самочинного будівництва за власний рахунок, а саме, цегляного нежитлового приміщення, збудованого за межами земельної ділянки АДРЕСА_7 .

Зобов`язано ОСОБА_1 відновити земельну ділянку загального користування (берегова смуга, ділянка № НОМЕР_1 ) після демонтажу самочинного будівництва до стану, який передував забудові.

В задоволенні частини позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-ті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

В задоволенні частини позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-ті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання демонтувати цегляний паркан з огорожею, а також паркан у вигляді решітки відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 710 грн 41 коп. судового збору, 10 569 грн 60 коп. витрат за проведення експертизи, а всього - 12 280 грн 01 коп.

Зустрічний позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_6 , кадастровий номер :90:523:0001, шляхом демонтажу паркану за власний рахунок, який розділяє ділянки сторін, розташований від точки 1,01 до точки 0,64, зображений у додатку №1 до висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 19.10.2016 року №5919/16-41.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн судового збору.

Додатковим рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-ті особи: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі адвоката Короті Р.О. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та ухвалення в цій частині нового рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити.

Скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини справи. Визнав встановленими обставини, які позивач не довів жодним належним та допустимим доказом та прийшов до хибного висновку. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам процесуального та матеріального права.

Вказував, що враховуючи те, що позивач не є власником чи землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_3 , не надав жодного належного та допустимого доказу порушення його прав самочинною забудовою ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_3 , такі порушення не встановлені під час розгляду справи та не зазначені у судовому рішенні, а тому суд першої інстанції задовольнив позов особи, яка є неналежним позивачем.

Суд першої інстанції, посилаючись на Листи Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Департаменту державної архітектурно- будівельної інспекції м. Києва, Головного управління Держземагенства у м. Києві, Державної архітектурної інспекції України, не повністю з`ясував обставини справи, визнав їх доведеними та прийшов хибного висновку, що ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку № НОМЕР_1 у садовому товаристві «Любитель» по АДРЕСА_5 та побудувала на ній споруди (металевий та цегляний гаражі) на території, яка відноситься до земель загального користування і незаконно нею користується, перешкоджаючи позивачу нею користуватися.

З тексту позовної заяви слідує, що ОСОБА_1 захопила дві земельні ділянки, приєднавши їх до своєї, тим самим її розширила, і встановила навколо цегляний паркан. Одна земельна ділянка - це частина дороги загального користування, на якій встановила цегляний паркан та збудувала капітальні будівлі. Друга - це земельна ділянка № НОМЕР_1 , загальною площею 0,15 га, що відноситься до міських земель, на якій відповідачка збудувала цегляний паркан. Тобто, зі слів позивача, ОСОБА_1 захопила всю земельну ділянку № НОМЕР_1 , а це 0,15 га.

Як встановлено судом першої інстанції та не оскаржується ОСОБА_1 , вона є власником садового будинку АДРЕСА_6 , розташованого на земельній ділянці площею 435 м2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 23.11.1998 року, зареєстрованого в Київській універсальній біржі. На земельній ділянці площею 435 м2 розташовані садовий будинок-А, сарай-Б, теплиця-В, вбиральня-Г, спорудження.

А також є власником земельної ділянки № НОМЕР_3 по АДРЕСА_5 , площею 0,05 га кадастровий номер :90:523:0001, що межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 кадастровий номер :90:523:0010, по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на Лист Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 11.08.2015 року №2, суд першої інстанції встановив обставини щодо обліку та реєстрації тільки відносно однієї земельної ділянки, а саме, код ділянки 90:523:025.

Проте, не прийняв до уваги та не зазначив у рішенні, що у Листі департаменту зазначено про відсутність інформації щодо обліку та реєстрації відносно другої земельної ділянки, на яку посилається позивач у своїй позовній заяві та Листах Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 29.10.2015 року та від 27.10.2015 року, помилково прийшовши до висновку, що цегляна та металева споруди розташовані на земельній ділянці НОМЕР_3 код 90:523:025.

У Листі Головного управління Держземагенства у м. Києві від 14.05.2015 року не зазначено щодо яких земельних ділянок відсутні відомості про їх державну реєстрацію та рішення про їх передачу у власність/користування в Державному земельному кадастрі Головного управління Держземагенства у м. Києві.

А відтак, посилання суду першої інстанції, що відповідь є аналогічною Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 11.08.2015 року №2 та не знайшло свого підтвердження, оскільки не можливо ідентифікувати відносно яких земельних ділянок надана відповідь.

Посилаючись на Лист Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 29.10.2015 року №6, суд першої інстанції встановив, що спеціалістами департаменту з виїздом на місце було встановлено, що на огородженій земельній ділянці, яка обмежує проїзд до земельних ділянок АДРЕСА_6 та АДРЕСА_8 розміщені цегляна та металева споруди. Також на огородженій території розміщені будівельні матеріали (т.1, а.с.81).

Зазначав, що така ж сама інформація зазначена Листі Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 27.10.2015 року №.

Проте, суд першої інстанції не прийняв до уваги, не назначив та не надав належної оцінки вище зазначеним обставинам, а також додатково зазначеним у Листі Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 27.10.2015 року №, а саме, що за даними міського земельного кадастру частина зазначеної земельної ділянки обліковується як міські землі, не надані у власність чи користування (код ділянки 90:523:025), інша частина - не обліковується та не зареєстрована в міському земельному кадастрі.

Тобто, з Листа департаменту слідує, що цегляна та металева споруди розташовані на двох земельних ділянках. Частково на земельній ділянці код 90:523:025 та частково на невстановленій земельній ділянці. Спеціалістом департаменту не встановлено та не зазначено у Листі як саме розташовані цегляна та металева споруди на земельних ділянках, а саме, яка споруда та на якій ділянці знаходиться, чи вона розташована повністю на одній ділянці чи частково.

Крім того, з Листів слідує, що земельна ділянка (код 90:523:025) не сформована у відповідності до земельного законодавства та їй не присвоєно кадастровий номер, що не дає змоги встановити її межі.

Відомості про другу земельну ділянку взагалі відсутні. Спеціалістом департаменту під час виїзду на місце межі земельних ділянок позивача, відповідача-1, земельної ділянки код 90:523:025 та іншої не встановленої земельної ділянки не встановлювались. А відтак, спеціалістом департаменту не встановлено належним чином на якій саме ділянці розташовані цегляна та металева споруди.

Листами департаменту також не зазначено та не встановлено факт самовільного зайняття Відповідачем-1 земельних ділянок. Відносно Відповідача-1 акт обстеження земельної ділянки не складався, припис про усунення виявленого порушення не видавався га протокол про адміністративне правопорушення не складався.

Встановлюючи обставини справи суд першої інстанції не прийняв до уваги Лист Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища від 04.09.2015 року №014-8984 у якому зазначено, що станом на 04.09.2015 року контрольна картка на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення щодо самовільного захоплення земельної ділянки по АДРЕСА_9 ОСОБА_1 не видавалась (т.1, а.с.114).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відносно ОСОБА_1 проводилась перевірка щодо дотримання нею вимог земельного законодавства при використанні своєї земельної ділянки та були встановлені порушення земельного законодавства.

Як було встановлено експертом, в межах земельної ділянки АДРЕСА_3 розташовані дві нежитлові будівлі. Згідно фотографій та графіку ці дві нежитлові будівлі розташовані не біля будинку відповідачки та не мають ніякого до неї відношення. Також дане підтверджується Додатком №1 до висновку №5919/16-41. Інших будівель на земельній ділянці НОМЕР_3 експертом не було виявлено.

Питання стосовно розташування цегляної та металевої споруд відповідачки, яке перед експертами не ставилось, а тому не встановлювалось. Жодного належного та допустимого доказу розташування споруд відповідачки на земельних ділянках позивачем не надано, а відтак не можливо ідентифікувати їх місцезнаходження.

Суд першої інстанції не дослідив обставини встановлених первинною та додатковою експертизами, не надав їх оцінки у своєму рішенні та посилаючись тільки на Листи Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації прийшов до помилкового висновку, що цегляна та металева споруди ОСОБА_1 розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_3 .

Позивач подає позовну заяву про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, які не ідентифіковані та не визначені як об`єкт цивільних прав.

Посилаючись на відповідь Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції м. Києва від 30.09.2015 року №10/26-52/3009/0216, суд першої інстанції встановив, що станом на 30.09.2015 року Департамент не реєстрував документів дозвільного характеру, які б давали право на виконання будівельних і підготовчих робіт та не приймав об`єкт до експлуатації за адресою земельної ділянки АДРЕСА_10 .

Проте, суд не прийняв до уваги та не надав оцінку також повідомленим Департаментом обставинам, що мають значення для справи. Так, у цьому ж листі Департамент одночасно повідомив, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в м. Києві, зареєстрував подане замовником будівництва ОСОБА_1 повідомлення від 16.07.2014 року про початок виконання будівельних робіт з будівництва садового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_4 та зареєстрував ОСОБА_1 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації з будівництва садового будинку та господарських будівель від 06.10.2014 року. Під час виїзду на місце з метою проведення перевірки посадовою особою Департаменту було встановлено, що за вказаною адресою побудовані та експлуатується індивідуальний житловий будинок та господарські будівлі.

Тобто, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції м. Києва все ж таки зареєстрував ОСОБА_1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт з будівництва садового будинку та господарських будівель, а також декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Крім того, суд першої інстанції, встановлюючи обставини справи не прийняв до уваги, що посадовими особами Державної архітектурної інспекції України та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції м. Києва проведено перевірки одних і тих самих будов відповідачки у СТ «Любитель», а саме: житлового будинку та господарських будівель.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що за наслідками проведеної перевірки в порядку державного архітектурно-будівельного контролю встановлені ті чи інші порушення будівельного законодавства відповідачкою, винесені приписи про усунення таких порушень та встановлено, що саме ОСОБА_1 здійснено те чи інше самочинне будівництво.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішення суду першої інстанції, задоволення позовних вимог в повному обсязі, скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та скасування додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року.

Скаргу обґрунтовує тим, що суд відмовив у позові в частині зобов`язання відповідачів за первісним позовом демонтувати цегляний паркан загальною довжиною близько 18 метрів з металевою фірткою огорожі та висотою близько 3 метрів, який зведений (бере початок) від ділянки № НОМЕР_2 , відгороджує проїзд між ділянками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 та саму ділянку НОМЕР_3 - берегову смугу як місце загального користування - від інших місць загального користування, а також шляхом демонтування паркану у вигляді решітки, який зведений відповідачами між земельною ділянкою загального користування (дорогою) та земельною ділянкою № НОМЕР_1 та земельною ділянкою АДРЕСА_8 .

Судом зазначено, що нібито у цій частині позову відмовлено з тих мотивів, що у судовому засіданні не було встановлено порушення прав позивача, проте вважає, що це твердження абсолютно не відповідає дійсності.

Вказує, що він наголошував, що цегляний паркан унеможливлює ОСОБА_2 доступ до НОМЕР_5, тобто доступ до будівлі, в якій конструктивно запроектований гараж. Отже, тут наявне абсолютно чітке і безспірне порушення прав позивача.

Крім того, користуючись наявністю спільного паркану між ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_11 відповідачка ОСОБА_1 , а можливо разом з ОСОБА_3 , встановили зверху цього паркану решітку висотою до 3 метрів, яка дістає до вікон другого поверху будинку позивача, портить вид з вікон та загороджує світло. Вказане значно погіршує якість ділянки, яка законно належить ОСОБА_2 . Аналогічно користуючись наявністю спільного паркану між ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_11 відповідачка-1, а можливо і відповідачі спільно, залишають практично прямо під вікнами будинку позивача свого собаку, який постійно гавкає, виє, тим самим заважаючи сім`ї позивача відпочивати.

Крім того, вважає, що необхідно врахувати, що в принципі проїзд, що захопили відповідачі, планувався як проїзд до будинку ділянки АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , зокрема, пожежний проїзд. При існуючій конфігурації земельних ділянок проїзд пожежних машин до цього будинку неможливий.

Врешті решт, берегова смуга планувалася як місце відпочинку всіх мешканців району, у тому числі позивача. У відповідачів немає жодних підстав привласнювати це місце відпочинку виключно собі. Виставлені відповідачами огорожі перешкоджають позивачу користуватися берегом озера для відпочинку.

Усі зазначені аспекти порушення прав позивача за первісним позовом не враховані судом у рішенні і не спростовані судом, а отже, позивач за первісним позовом вважав, що позовні вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі.

Також вказував, що під час первісної експертизи, як визнав суд, призначивши додаткову експертизу, відповідачка не змогла надати достовірні висновки про конфігурацію її ділянки, оскільки відповідачка не допустила експерта до своєї земельної ділянки, а додаткова експертиза висновки відносно часткового накладання площ та відповідний висновок не підтвердила і накладання ділянок не встановила.

Щодо додаткового рішення, то ОСОБА_2 вважає, що його було ухвалено з грубим і очевидним порушенням норм процесуального права, у тому числі - імперативних норм.

Суд не врахував, що згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тобто, залишення без розгляду - імперативна вимога кодексу, і суд не мав повноважень від неї відступати.

З іншого боку, основне рішення суду ухвалено 20 жовтня 2021 року, а матеріали справи свідчать про те, що заява про прийняття додаткового рішення потрапила у суд 05 листопада 2021 року. При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 зверталася до суду за допомогою Укрпошти або у будь-який інший спосіб раніше. Отже, вважає, що суд повинен був залишити заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу адвоката Короті Р.О. - представника ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Зазначав, що всупереч твердженням апеляційної скарги суд абсолютно правильно встановив, що самочинно побудовані гаражі (будівлі) знаходяться на самовільно захопленій ділянці № НОМЕР_1 , яка об`єднана (не має межі) з ділянкою ОСОБА_1 .

Суд правильно взяв до уваги Лист Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 29.10.2015 року №6, коли встановив, що спеціалістами департаменту з виїздом на місце було встановлено, що на огородженій земельній ділянці, яка обмежує проїзд до земельних ділянок АДРЕСА_6 , та АДРЕСА_8 розміщені цегляна та металева споруди. Також на огородженій території розміщені будівельні матеріали. З огляду на викладене видно, що суд не помилково прийшов до висновку, що цегляна та металева споруди розташовані на земельній ділянці № НОМЕР_1 код 90:523:025.

Навпаки, численні твердження апеляційної скарги про те, що вказані земельні ділянки не сформовані, нікому не виділені, не передані у власність/користування, як раз свідчать на користь правомірності судового рішення, оскільки здійснювати будівництво без легітимного володіння земельної ділянки заборонено. Відсутність офіційного землекористувача щодо ділянки № НОМЕР_1 підтверджується також у висновку експерта від 03.08.2018 року №12912/17-41, де зазначено про відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку АДРЕСА_3 .

Що стосується твердження апеляційної скарги в тому, що згідно відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції м. Києва від 30.09.2015 року (т.1, а.с.117-118) вказано, що ОСОБА_1 подавала повідомлення про початок будівництва і що суд це не врахував, то наголошує, що, по-перше, таке повідомлення ОСОБА_1 могло стосуватися саме її будинку (а не інших споруд) і було подане, щоб його (будинок) узаконити з урахуванням фактично здійснених перебудов та перепланувань «старого» будинку, який вона придбала згідно біржової угоди № Е3921/7878 від 23.11.1998року. Тобто, фактично ОСОБА_1 не будувала ніякого нового будинку, як мінімум, з часу, коли позивач купив свій будинок у 2008 році і по дату подачі позову у 2015 році. З вказаної відповіді державної архітектурно-будівельної інспекції видно, що між подачею повідомлення про початок будівельних робіт - 16.07.2014 року і реєстрацією декларації про готовність об`єкта до експлуатації - 06.10.2014 року, пройшло менше 3 місяців, тобто це така форма узаконення того, що було вже побудовано. Насправді неможливо за цей час побудувати цілий будинок. І після повідомлення про закінчення (декларації) вона зареєструвала право власності в державному реєстрі прав, бо до цього в неї були тільки старі документи на будинок площею 156,5 кв. м. (Договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований на Київській універсальній біржі за номером № Е3921/7878 від 23.11.1998 року та старий техпаспорт від 1993 року, які вона і прикладала до свого першого відзиву на позов, (т.1, а.с.136-145). По-друге, ці відомості не мають жодного відношення до предмету спору, оскільки відповідачі не могли декларувати будівництво на ділянці АДРЕСА_3 , яка, з одного боку, знаходиться в захисній смузі, де будівництво заборонено, а з іншого боку, не можна декларувати будівництво на ділянці, яка офіційно не надавалася у власність/користування.

В постанові від 22 січня 2020 року у справі №646/7646/16-ц, провадження №61- 2011св19, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, на яку посилається апелянт, також вказано, що «збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо така забудова порушує права інших осіб.

Не маючи серйозних заперечень проти самовільного захоплення зазначених земельних ділянок, відповідачі здебільшого експлуатують ідею, що їх порушення правил землекористування не зачіпає інтересів позивача, однак з цим погодитися не можна.

Виходячи з конструкції будинку позивача, з північної сторони будинку доцільно влаштувати гараж (літера «Г»), однак оскільки де-факто під`їзд до цієї сторони будинку заблокований у зв`язку зі знищенням проїзду, позивач не має можливості використовувати цю прибудову для влаштування гаражу. Отже, відсутність належного проїзду обмежує права позивача на повноцінне користування приміщеннями свого будинку.

В принципі проїзд, що захопили відповідачі, планувався як проїзд до будинку ділянки АДРЕСА_2 , зокрема, пожежний проїзд. При існуючій конфігурації земельних ділянок проїзд пожежних машин до цього будинку неможливий.

Як зазначалося вище, користуючись наявністю спільного паркану між ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_11 відповідачка ОСОБА_1 , а можливо і відповідачі спільно встановили зверху цього паркану решітку висотою до 3 метрів, яка дістає до вікон другого поверху будинку позивача, що портить вигляд з вікон та загороджує світло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку АДРЕСА_10 , та побудувала на ній споруди (металевий та цегляний гаражі) на території, яка відноситься до земель загального користування і незаконно нею користуються, перешкоджаючи позивачу як користувачу земельної ділянки загального користування користуватись нею.

Вказував, що в задоволенні частини первісного позову позивача до ОСОБА_3 з аналогічними позовними вимогами необхідно відмовити, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини самовільного зайняття спірної земельної ділянки ОСОБА_3 та побудови нею споруд.

Суд також відмовив в частині первісного позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання демонтувати цегляний паркан з огорожею, а також паркан у вигляді решітки, оскільки порушення прав позивача не було встановлено у судовому засіданні.

Суд зазначав, що не може покласти в основу рішення ствердження представника відповідача про застосування до первісного позову строків давності звернення до суду, оскільки позивач ОСОБА_2 28.09.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, яку вона отримала у власність 05.12.2013 року, не пропустивши трирічний строк позовної давності.

Крім того, згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 19.10.2016 року №5919/16-41 за результатами співставлення меж земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 та розташована АДРЕСА_8 згідно наданих координат та меж фактичного користування вищевказаною земельною ділянкою відповідно до проведених топографо-геодезичних робіт встановлено наступне: відхилення площі фактичного користування та площі, відповідно до правовстановлюючого документу становить: 0,0540 га - 0,0506 га = 0,0034 га або 34 м2; наявні відхилення між межами згідно наданих координат та межами фактичного користування, що становлять від 0,19 м до 1,88 м та графічно зображені в додатку №1 до висновку; також виявлено перетин (накладення) меж фактичного користування земельної ділянки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 на межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , площа накладення становить 0,0015 га або 15 м2 (т.2, а.с.1-12).

Виходячи з наведеного, суд вважав необхідним задовольнити зустрічний позов і зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_6 , кадастровий номер :90:523:0001, шляхом демонтажу паркану за власний рахунок, який розділяє ділянки сторін, розташований від точки 1,01 до точки 0,64, зображений у додатку №1 до висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 19.10.2016 року №5919/16-41.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки АДРЕСА_8 площею 0,0506 га, кадастровий номер :90:523:0010 згідно державного акту про право власності на землю серія ЯЖ №033539 від 20.01.2012 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.02.2008 року №416 (ВКЕ №977904) (т.1, а.с.15-16, 77).

Відповідачка ОСОБА_1 23.11.1998 року придбала садовий будинок АДРЕСА_6 , що розташований на земельній ділянці площею 435 м2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого в Київській універсальній біржі за реєстраційним №Е3921/7878 (т.1, а.с.144-145).

Згідно реєстраційного посвідчення Київське міське бюро технічної інвентаризації зареєструвало зазначений договір за реєстровим №1029 8.04.1999 року (т.1, а.с.146). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 5.12.2013 року ОСОБА_1 набула права власності на земельну ділянку АДРЕСА_6 , площею 0,05 га (кадастровий номер :90:523:0001) (т.1, а.с.147).

За змістом витягу чергового кадастрового плану земельна ділянка ОСОБА_2 має спільну межу з земельною ділянкою ОСОБА_1 (т.1, а.с.17).

Крім того, на земельній ділянці ОСОБА_1 на день розгляду справи знаходиться садовий будинок під літерою «А» загальною площею 156,5 м2, житловою площею 101,7 м2 і від 27.11.2015 року належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого 23.11.1998 року в Київській універсальній біржі за реєстраційним №Е3921/7878 (т.3, а.с.185-186), інший будинок під літерою «Д» загальною площею 210,5 м2, житловою площею 82,6 м2 від 21.04.2015 року належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 від 30.04.2015 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є.Є.

За вимогами ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а також в ч.3 п.Б цієї статті вказано, що відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, а приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Судом встановлено, що 08.05.2015 року ОСОБА_2 звернувся з інформаційним запитом до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації (т.1, а.с.18-19), і отримав відповідь від 18.05.2015 року №05722-8697, що земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,15 га, якою користується відповідач ОСОБА_1 , належить до міських земель та Київською міською радою у власність або користування не передавалась (т.1, а.с.20-22).

Крім того, як зазначається у вказаній відповіді, за даними міського земельного кадастру дана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги озера Підбірне, затвердженої рішенням Київської міської ради від 26.02.2010 року №33/3471 (т.1, а.с.82-83).

Як встановлено виїздом на місце спеціалістами Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, на огородженій земельній ділянці, яка межує проїзд до земельних ділянок АДРЕСА_6 та АДРЕСА_8 розміщені цегляна та металева споруди, також на огородженій території розміщені будівельні матеріали, що свідчить з повідомлення від 29.10.2015 року (т.1, а.с.81), відповіді представнику позивача від 27.10.2015 року (т.1, а.с.108-109).

З відповіді Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 11.08.2015 року №10/26-60/1108/05 вбачається, що в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок підготовчих та будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, декларацій про готовність об`єкта до експлуатації ОСОБА_1 не приймались (т.1, а.с.110).

За повідомлення Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 11.08.2015 року №2, відповідно до бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка (СТ «Любитель», код ділянки 90:523:025) обліковується як землі не надані у власність чи користування, рішень щодо передачі зазначених земельних ділянок у власність (користування) Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала (цільове призначення ділянки не визначено) (т.1, а.с.111-112). Аналогічну відповідь надало позивачу Головне управління Держземагенства у м. Києві від 14.05.2015 року №31-26-0.2-6801/2-15 (т.1, а.с.113).

Також встановлено, що 01.09.2015 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України повідомила представника позивача, що за адресою земельної ділянки АДРЕСА_10 побудовані і експлуатуються індивідуальний житловий будинок та господарські будівлі, відповідальні особи були відсутні, що унеможливило проведення перевірки (т.1, а.с.115-116).

Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 30.09.2015 року №10/26-52/3009/0216 повідомив, що станом на 30.09.2015 року Департамент не реєстрував документів дозвільного характеру, які б давали право на виконання будівельних і підготовчих робіт та не приймав об`єкт до експлуатації за адресою земельної ділянки АДРЕСА_10 (т.1, а.с.117-118).

Отже, як вірно вважав суд першої інстанції, в судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку АДРЕСА_10 , (код ділянки 90:523:025) та побудувала на ній споруди (металевий та цегляний гаражі) на території, яка відноситься до земель загального користування і незаконно нею користуються, перешкоджаючи позивачу як користувачу земельної ділянки загального користування користуватись нею.

За таких обставин суд першої інстанції вірно вважав, що позовні вимоги первісного позову підлягали частковому задоволенню: необхідності зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою загального користування (берегова смуга, ділянка № НОМЕР_1 ), (код ділянки 90:523:025) шляхом демонтажу самочинного будівництва за власний рахунок, а саме цегляного нежитлового приміщення, збудованого за межами земельної ділянки АДРЕСА_7 , а також зобов`язання її відновити земельну ділянку загального користування (берегова смуга, ділянка № НОМЕР_1 ) після демонтажу самочинного будівництва до стану, який передував забудові.

В задоволенні частини первісного позову позивача до ОСОБА_3 з аналогічними позовними вимогами суд вірно відмовив, так як в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини самовільного зайняття спірної земельної ділянки ОСОБА_3 та побудови нею споруд.

Суд також прийшов до правильного висновку щодо відмови в частині первісного позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання демонтувати цегляний паркан з огорожею, а також паркан у вигляді решітки, оскільки у судовому засіданні не було встановлено порушення прав позивача.

Також суд прийшов до правильного висновку щодо неможливості покладення в основу рішення ствердження представника відповідача про застосування до первісного позову строків давності звернення до суду, оскільки позивач ОСОБА_2 28.09.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 як власника земельної ділянки, яку вона отримала у власність 05.12.2013 року, не пропустивши трирічний строк позовної давності.

Також, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 19.10.2016 року №5919/16-41, за результатами співставлення меж земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , та розташована в АДРЕСА_9 ( АДРЕСА_11 згідно наданих координат та меж фактичного користування вищевказаною земельною ділянкою відповідно до проведених топографо-геодезичних робіт встановлено наступне: відхилення площі фактичного користування та площі, відповідно до правовстановлюючого документу становить: 0,0540 га - 0,0506 га = 0,0034 га або 34 м2; наявні відхилення між межами згідно наданих координат та межами фактичного користування, що становлять від 0,19 м до 1,88 м та графічно зображені в додатку №1 до висновку; також виявлено перетин (накладення) меж фактичного користування земельної ділянки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 на межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , площа накладення становить 0,0015 га або 15 м2 (т.2, а.с.1-12).

З огляду на наведені вище обставини суд вірно вважав необхідним задовольнити зустрічний позов і зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_6 , кадастровий номер :90:523:0001, шляхом демонтажу паркану за власний рахунок, який розділяє ділянки сторін, розташований від точки 1,01 до точки 0,64, зображений у додатку №1 до висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 19.10.2016 року №5919/16-41.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Короті Романа Олександровича - представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: