ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 березня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4949/21

Головуючий у першій інстанції Фетісова Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/491/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 .

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького районного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання права власності, (суддя Фетісова Н.В.), ухвалене о 16 год. 56 хв. у м. Чернігів, повний текст рішення складено 16 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в якому після уточнення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 47/200 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, ОСОБА_8 за рахунок коштів отриманих в якості безвідсоткової позики за місцем роботи НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» в розмірі 25000 грн з цільовим призначенням на придбання житла, 1 жовтня 2002 року було придбано житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . На виконання умов договору позики від 14 березня 2002 року, тобто з серпня 2004 року по 22.02.2007 року перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах та з 23.02.2007 року по 29.07.2011 року в зареєстрованому шлюбі, що становить 84 місяці, вони разом з ОСОБА_8 за рахунок сімейних коштів здійснювали виплату зазначеної цільової безпроцентної позики, сплативши за цей період 11760 грн на її погашення. Також на ремонт будинку були витрачені кошти її батьків в розмірі 7000 доларів США. З урахуванням вартості будинку 589076,06 грн на час розгляду справи, її частка у спільній частковій власності спірного будинку становить 47/200 частин. Про невизнання свого права власності на частку у вказаному будинку спадкоємцями ОСОБА_8 , позивачка дізналась після ознайомлення з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_2 , серед відповідачів по якій був її неповнолітній син ОСОБА_6 , а тому вимушена звернулась з даним позовом до суду.

Рішенням Прилуцького районного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання права власності відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 зайво сплачений судовий збір при подачі позовної заяви у розмірі 1907,50 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що у позивачки, як колишньої дружини ОСОБА_8 , виникло право спільної сумісної власності подружжя на 47/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в період спільного подружнього життя, а тому, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні даного позову. Враховуючи відсутність порушення прав та інтересів позивача та відмову у вказаних позовних вимогах з підстав їх необґрунтованості, позовна давність до спірних правовідносин не підлягає застосуванню. Судом відмовлено у задоволенні клопотання про відшкодування витрат понесених ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх недоведеністю. Повернуто позивачу зайво сплачені кошти в якості судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 набутий ОСОБА_8 у шлюбі з ОСОБА_10 та є його особистою власністю, посилаючись на висновки суду викладені в рішенні апеляційного суду Полтавської області від 21.08.2007 року, як суду касаційної інстанції, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя. Зазначене рішення не має приюдиційного значення для вирішення даної справи, оскільки відбулись зміни в ч. 2 ст. 61 СК України і в новій редакції цієї статті передбачалось, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія,стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Крім того, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 у зазначеній вище справі було і те, що кошти внесені на погашення договору позики в розмірі 3714 грн є незначною часткою у поверненні коштів за договором позики та НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта», як позикодавець, заперечувало проти заміни боржника у зобов`язанні. ОСОБА_9 вважає, що з урахуванням того, що спадкоємцями є пенсіонер та неповнолітні діти, ОСОБА_8 помер та зважаючи на те, що позика на придбання спірного будинку вже сплачена у повному об`ємі і майже половину вартості спірного житлового будинку було сплачено позивачкою та померлим ОСОБА_8 спільним коштом під час перебування у шлюбних відносинах, ефективним способом захисту порушеного права є визнання судом права власності на частину спірного житлового будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Відзив обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу жилого будинку від 01.10.2002 року та договір позики від 14.03.2002 року укладався ОСОБА_8 під час перебування у його першому шлюбі з ОСОБА_10 .. З наявних доказів у матеріалах справи вбачається, що в період перебуванням ОСОБА_8 в шлюбі з позивачем, площа спірного будинку не змінилась, будь-яких перетворень він не зазнав, та в цей період ніяких реєстраційних дій, в тому числі отримання дозвільних документів, не здійснювалось. Доводи апеляційної скарги про те, що власником коштів, за які був придбаний спірний будинок є НГВУ «Чернігівнафтогаз» суперечать ст. 374 ЦК УРСР, оскільки ОСОБА_8 за договором позики від 14.03.2002 року отримав саме у власність вказані кошти, та в подальшому набув право власності на спірний житловий будинок за договором, у порядку та на підставі положень законодавства, яке діяло на час набуття права власності. Ні договір позики, ні договір купівлі-продажу спірного будинку не містить умов, за якими набуття у власність цього будинку ОСОБА_8 залежало б від часткового або повного виконання боргових зобов`язань. Правовими наслідками сплати ОСОБА_8 своїх грошових зобов`язань за договором позики 14.03.2002 року в період перебуванням його у шлюбі з позивачем є перехід права на грошові кошти до позикодавця, а не перехід права власності на нерухоме майно. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про виникнення і існування у нього права власності на спірний житловий будинок, та апеляційна скарга не містить заперечень, які б спростовували висновку суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_8 , колишній чоловік позивачки, з 27 липня 1995 року по 28 жовтня 2014 року працював у НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» (а.с.134-136, том №1).

14.03.2002 року між НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» та ОСОБА_11 укладено договір позики №64ІН/VI, за яким останній отримав безпроцентну цільову позику для придбання житла в сумі 25000 грн., строком на 15 років (а.с.11,том №1). За умовами договору позики, позика повертається щомісячно шляхом утримання із заробітної плати позичальника, через один місяць після отримання позики, у розмірі 140 грн. Цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, проте, у будь-якому випадку до 1 березня 2017 року.

На виконання договору позики 01.10.2002 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу жилого будинку за реєстровим № 6271, за яким останній набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір було посвідчено призваним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Могиленко Л.М. та зареєстровано 25.10.2002 року в Прилуцькому МБТІ (а.с.18, том № 1).

Договір позики ОСОБА_8 було виконано шляхом щомісячного утримання на погашення позики з заробітної плати в розмірі 140 грн. На час розгляду справи заборгованість відсутня . ( а. с. 66,67)

07.04.2003 року ОСОБА_11 видано Державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЧН №009980, за яким йому на підставі рішення 5 сесії 24 скликання Прилуцької міської ради народних депутатів передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0603 га в межах з планом, для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка розташована на території Прилцької міської ради в АДРЕСА_1 (а.с.27, том №1).

Договір-купівлі продажу будинку було укладено ОСОБА_8 під час перебування останнього у зареєстрованому 22.11.1997 року шлюбі з ОСОБА_10 , який в подальшому розірвано на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 серпня 2004 року (а.с.229,230 том №1).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 06 липня 2005 року в задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання права власності на 2/3 частин будинку з надвірними спорудами відмовлено, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 1857 грн компенсації за її частку у внесених коштах на виконання договору позики. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2005 року рішення Прилуцького міськрайонного суду від 06 липня 2005 року скасовано та ухвалене нове рішення про визнання права власності за ОСОБА_10 ? частин будинку АДРЕСА_1 та вирішено питання розподілу судових витрат. Рішенням касаційної колегії суддів судової палати Апеляційного суду Полтавської області від 3 вересня 2007 року рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2005 року скасовано, а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 06 липня 2005 року змінено : виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення вказівку про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_8 1857 грн. ( а.с.223-228)

23.02.2007 року ОСОБА_8 одружився з ОСОБА_13 . В шлюбі в них народився син ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.07.2011 року зазначений шлюб було розірвано (а.с.5,том №1).

В подальшому ОСОБА_8 зареєстрував 08.09.2012 року шлюб з ОСОБА_2 (а.с.99,том №1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Після його смерті відкрилась спадщина (а.с.99,том №1). До складу спадкового майна померлого в тому числі належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.18, 20-21, зворот,том №1).

30.03.2021 року приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Ігнатовим Д.Є. відкрита спадкова справа № 30/2021 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 . Згідно копії довідки приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області від 11 жовтня 2021 року за №720/01-16 вбачається, що склад спадкоємців, після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 , наступний: дружина ОСОБА_2 , 1989 року народження; син ОСОБА_3 , 2014 року народження; дочка ОСОБА_4 , 2017 року народження; син ОСОБА_5 , 1998 року народження; мати ОСОБА_7 , 1948 року народження; син ОСОБА_6 , 2007 року народження. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає (а.с.6, 9,том №1).

21 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Ігнатова Д.Є. із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на майно спільної сумісної власності в порядку спадкування за законом, з метою отримання свідоцтва про право власності на 13/25 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.10, том №1).

Листом приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Ігнатова Д.Є. від 23.12.2021 за №882/01-16, ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємицею після смерті ОСОБА_8 , та не може отримати свідоцтво про право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, оскільки є колишньою дружиною померлого. (а.с.12, том №1).

Відповідно до довідки НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» №007 від 18 січня 2022 року вбачається, що в період з серпня 2004 року по липень 2011 року із заробітної плати ОСОБА_8 проводилося щомісячне утримання на погашення позики, наданої йому спррішення суду Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2005 року» на придбання житла. Заборгованість станом на 01 серпня 2011 року становила 9 386 грн. На теперішній час заборгованість відсутня (а.с.67, том №1).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 47/200 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з серпня 2004 року по 22.02.2007 року перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах та з 23.02.2007 року по 29.07.2011 року в зареєстрованому шлюбі, що становить 84 місяці, вони разом з ОСОБА_8 за рахунок сімейних коштів здійснювали виплату цільової безпроцентної позики від 14.02.2002 року, сплативши за цей період 11760 грн на її погашення. Вважаючи, що в придбання будинку витрачались кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя , позивачка має право на 47/200 частин будинку з господарськими приміщеннями в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Водночас відповідно до п.п. 1,3 частини першої ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно,набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

У справі, яка переглядається, судом було встановлено що на момент укладення договору купівлі-продажу будинку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_8 перебував у шлюбі з ОСОБА_10 . Рішенням касаційної колегії суддів судової палати Апеляційного суду Полтавської області від 3 вересня 2007 року ухваленому у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання права власності на 2/3 частин будинку з надвірними спорудами було констатовано, що кошти в сумі 25 000 грн, які відповідач отримав за договором позики у кредитора НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» до сімейного бюджету не надійшли, а тому вони не є об`єктом права спільної сумісної власності в сенсі ч. 3 ст. 61 СК України, оскільки тягар обов`язок позичальника повернути позику, згідно ч. 1 ст.1049 ЦК України покладається на відповідача ОСОБА_8 в строки, передбачені договором, тобто до 1 березня 2017 року. За таких обставин колегія суддів касаційної інстанції прийшла до висновку, що кошти у придбанні спірного будинку внесені відповідачем ОСОБА_8 , а тому будинок є його особистою приватною власністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний будинок з господарськими будовами є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , оскільки набутий ним у власність до укладення шлюбу з ОСОБА_1 та за кошти отримані, ОСОБА_8 за договором позики від 14.03.2002 року, за яким у позивача не виникло жодних зобов`язань.

Сплата ОСОБА_8 коштів за договором позики, укладеним для придбання житла, не змінює правового статусу будинку та господарських споруд, оскільки кредитний договір укладений між НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» та ОСОБА_8 не в період перебування сторін у шлюбі. Тому зобов`язання з повернення позики за зазначеним договором виникло лише у ОСОБА_8 .

Сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин враховуватись під час вирішення спору про поділ спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права власності на майно, набуте під час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про те, що рішення ухвалене у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про визнання права власності на 2/3 частин будинку з надвірними спорудами має приюдиційне значення для вирішення даної справи, оскільки відбулись зміни в ч. 2 ст. 61 СК України і в новій редакції цієї статті передбачалось, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія,стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя не заслуговують на увагу. Суд ухвалив рішення надаючи оцінку в сукупності всім доказам та обставинам що є у справі. Внесені зміни до ч. 2 ст. 61 СК України не є вирішальними у даній справі.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог при цьому не роблячи висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького районного суду Чернігівської області від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Головуючий: Судді: