Ухвала

Іменем України

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 161/19652/21

провадження № 61-2568ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року у складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна.

Позов мотивований тим, що у період з 10 листопада 2006 року по 12 травня 2021 року позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль Dodge Avenger, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 .

Вказаний автомобіль 14 серпня 2008 року арештований в межах кримінальної справи, яка розслідувалася відносно ОСОБА_2 . Наразі досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні триває, а сам ОСОБА_2 знаходиться у розшуку.

Вона неодноразово зверталася в межах кримінального провадження із клопотаннями про скасування арешту з автомобіля, але у задоволенні її вимог було відмовлено.

На підставі викладеного позивач просив:

визнати за сторонами право власності на 1/2 за кожним на спірний автомобіль;

виділити позивачу у власність спірний автомобіль;

визнати індивідуальною власністю позивача спірний автомобіль;

припинити право спільної сумісної власності сторін на спірний автомобіль;

зняти арешт на спірний автомобіль та зобов`язати ГУ НП у Волинській області передати вказаний автомобіль позивачу із свідоцтвом про реєстрацію.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 березня 2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зняття арешту з автомобіля та зобов`язання ГУ НП у Волинській області передати вказаний автомобіль позивачу із свідоцтвом про реєстрацію. Постановою Волинського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року ухвала суду першої інстанції в цій частині залишена без змін.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 січня 2023 року,у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що фактично позовні вимоги спрямовані не на захист сімейних прав позивача, зокрема на поділ спільної сумісної власності подружжя, а на виведення майна з під можливого у кримінального провадженні додаткового покарання у вигляді конфіскації, що не узгоджуються із завданням цивільного судочинства. В межах цивільного судочинства суд не вправі підміняти собою суд у кримінальному судочинстві та визначати перелік та вид майна, що підлягає конфіскації, а тим більше, звільняти його з-під такої конфіскації.Оскільки запропонований позивачем спосіб поділу спільного майна подружжя, шляхом присудження майна, яке арештоване у кримінальному провадженні на забезпечення виконання покарання у вигляді конфіскації майна та на відшкодування шкоди потерпілим, фактично призведе до виведення такого майна з-під дії заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, що не відноситься до компетенції суду в порядку цивільного судочинства та свідчить про вживання позивачем «права на зло», враховуючи, що позивач не позбавлена можливості захистити свої майнові права шляхом пред`явлення до відповідача позову про стягнення грошової компенсації її частки у спільному майні подружжя, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, за необґрунтованістю.

22 лютого 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 січня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 454/2522/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 521/5435/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18, від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 925/378/17 та у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на правові позиції Верховного Суду, в яких роз`яснено, які дії слід розуміти як «вживання права на зло», звертала увагу суду апеляційної інстанції, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу. Предметом спору у справі № 723/826/19 був поділ та зняття арешту з майна, арештованого державним виконавцем у зв`язку із виконанням судового рішення у цивільній справі, а до висновку, що учасники справи недобросовісно використали «право на зло», Верховний Суд прийшов враховуючи, що лише після звернення стягувача з позовом про стягнення заборгованості із чоловіка позивачка звернулася з позовом про визнання права на частку та звільнення майна з під арешту за умови скасування заочного рішення 2011 року, закриття провадження у справі про розірвання шлюбу, заяву про перегляд якого подала за спливом 8 років. Позовні вимоги ОСОБА_1 не є тотожними за предметом позову у справі № 723/826/19 в розумінні правових позицій Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/7978/15-ц від 20 червня 2018 року та Верховного Суду у справі № 161/8523/18 від 19 травня 2021 року, а тому посилання суду на використання ОСОБА_1 «права на зло» є невірним, оскільки, позовні вимоги у справі № 723/826/19 не є ідентичними з позовними вимогами ОСОБА_1 , їх обґрунтуванням та обставинами справи. Тим самим, суд проігнорував правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справах № 925/378/17 від 16 травня 2018 року про те, що суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Посилаючись на правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах у справах № 6-2565цс16 від 18 січня 2017 року, № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, № 6-2565цс16 від 18 січня 2017 року, № 6-2811цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-2670цс16 від 07 червня 2017року, № 454/2522/16-ц від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 звертала увагу суду апеляційної інстанції на наявне у неї право на присудження одному з подружжя грошової компенсації, в разі поділу неподільної речі, за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, що і було попередньо зроблено ОСОБА_1 . Тим самим, ОСОБА_1 спростовувала висновок суду про неправомірність її вимог про передачу їй автомобіля в цілому, а не присудження на її користь з відповідача грошової компенсації за її частку в спірному автомобіль, що ніби підтверджувала справжню мету її вимог не на вирішення цивільного спору, а на виведення майна з під конфіскації в межах кримінального провадження, оскільки, жодною нормою права чи рішенням Верховного Суду не позбавлено права одного з подружжя отримати свою частку у спільному майні подружжя способом. Враховуючи, що ОСОБА_2 перебуває в розшуку більше 10 років, на час звернення із касаційною скаргою немає рішення суду про визнання ОСОБА_2 винним та конфіскацію належного йому майна, позови потерпілих не розглянуті, суд, за клопотанням слідчого, з метою майбутньої конфіскації майна ОСОБА_2 та задоволення можливих позовів потерпілих, може накласти арешт на внесену ОСОБА_1 на депозит суду частку ОСОБА_2 в його спільній сумісній власності подружжя у вигляді конкретної грошової суми. Єдиним виключення про недопустимість ініціювання спору про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні є - якщо це майно (грошові кошти) є речовим доказом у кримінальному провадженні та предметом вчинення кримінального правопорушення - такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 521/5435/16-ц. Однак, за 14 років досудового розслідування спірний автомобіль не визнаний речовим доказом або предметом вчинення кримінального правопорушення, оскільки арешт накладений слідчим для забезпечення можливої додаткової міри покарання у вигляді конфіскації майна та забезпечення цивільного позову. Спростовуючи висновок суду про те, що позивач не позбавлена можливості захистити свої майнові права шляхом пред`явлення до відповідача позову про стягнення грошової компенсації її частки у спільному майні подружжя, що свідчить про необґрунтованість даного позову, ОСОБА_1 вказувала на встановлений факт перебування ОСОБА_2 в розшуку з вересня 2009 року по час звернення із касаційною скаргою, що фізично та юридично унеможливлює пред`явлення позову до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частки позивачки у спільному майні подружжя, а тим більше - виконання такого рішення. Також, ОСОБА_1 звертала увагу апеляційної інстанції на незаконність врахованої судом додаткової підстави для відмови у задоволенні позову у вигляді не залучення позивачем до позову в якості відповідачів потерпілих у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не ознайомлена з матеріалами кримінального провадження, не знає ні прізвищ та адрес потерпілих, ні наявність у кримінальному провадженні їх позовів до ОСОБА_2 . Предметом спору є поділ спільного сумісного майна подружжя, а тому, теоретично потенційні потерпілі у кримінальному провадженні можуть бути залучені до вказаної справи лише у якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів, але ніяк не у якості відповідачів. Крім того, ОСОБА_1 звертала увагу апеляційної інстанції на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: в порушення пункту 1 частини п`ятої 5 статті 265 ЦПК України суд відмовив у задоволенні позову у вигляді зняття арешту з майна, яке в дійсності не були позовною вимогою з врахуванням постанови Волинського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, при цьому не розглянув по суті і не прийняв в резолютивній частині рішення по позовній вимозі про передачу позивачу спірного автомобіля із свідоцтвом про його реєстрацію. В порушення пунктів 2 та 6 частини четверної статті 265 ЦПК України суд в мотивувальній частині рішення не зазначив мотиви відхилення доказів позивача та незастосування норм Сімейного Кодексу України, якими обґрунтована позовна заява. Апеляційна інстанція проігнорувала ту обставину, що зняття арешту з автомобіля взагалі не були предметом позову. Таким чином, при продовженому розгляді зазначеної справи позовні вимоги про зняття арешту не підтримувались, про що неодноразово зверталась увага суду в засіданнях суду першої інстанції, у зв`язку з чим висновок апеляційної інстанції про існування позовних вимог ОСОБА_1 про зняття арешту з автомобіля не відповідають дійсності. При цьому, апеляційна інстанція проігнорувала апеляційні вимоги про те, що суд першої інстанції не розглянув по суті і не прийняв в резолютивній частині рішення по позовній вимозі про передачу позивачу спірного автомобіля та свідоцтвом про його реєстрацію.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що у період з 10 листопада 2006 року по 12 травня 2021 року позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль Dodge Avenger, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 .

14 серпня 2008 року вказаний автомобіль згідно протоколу накладення арешту на майно, складеного слідчим в ОВС СУ УМВС України у Волинській області Вічинюком А. А. описаний в межах кримінальної справи № 30-034-08, яка розслідується відносно ОСОБА_2

05 січня 2009 року в межах кримінальної справи № 30-034-08 на вказаний автомобіль накладено арешт.

Постановою слідчого від 03 лютого 2009 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з автомобіля. Мотивуючи таке рішення, слідчий зазначив, що злочин, в якому обвинувачувався ОСОБА_2 , передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, а також у кримінальній справі потерпілими заявлені цивільні позови.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2011 року у цивільній справі №2-6433/11 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до УМВС України у Волинській області, Луцької ОДПІ про звільнення з-під арешту та повернення майна.

В подальшому, у зв`язку із набранням чинності КПК України 2012 року, у кримінальній справі №30-034-08 продовжено досудове розслідування, як у кримінальному провадженні №0000047 від 29 листопада 2012 року.

Постановою заступника начальника відділу СУ ГУНП у Волинській області від 23 листопада 2020 року спірний автомобіль визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того, зі змісту постанови слідує, що ОСОБА_2 з 07 лютого 2018 року перебуває у розшуку.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2021 року №161/13719/21 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту спірного автомобіля.

Апеляційний суд встановив, що в межах кримінальної справи № 30-034-08 (кримінального провадження № 0000047) слідчими, які вирішували долю спірного автомобіля на етапі досудового розслідування, зазначалося, що арешт на автомобіль накладений не тільки у зв`язку з його можливою конфіскацією, але і для задоволення цивільних позовів потерпілих від злочину. У постанові слідчого від 23 листопада 2020 року про визнання спірного автомобіля речовим доказом зазначено, що від злочину, за можливої участі ОСОБА_2 , потерпілими є громадяни ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, керуючись, зокрема, положеннями пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини третьої статті 13 ЦПК України, зазначив, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Встановивши, що вимоги у цій справі спрямовані на виведення майна з-під дії заходів забезпечення кримінального провадження, що не узгоджується із завданням цивільного судочинства, суд першої інстанції, з яким погодився суду апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 454/2522/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 521/5435/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18, від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 925/378/17 та у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16 необґрунтовані, оскільки висновки в цих справах зроблені за інших фактичних обставин і не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук