РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2023 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Костянтина Шепеля,

за участю секретаря судового засідання Раїси Буги,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів ОСОБА_3 ,

представника відповідача Андрія Зінченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, про виселення з будинку, -

приходить до такого.

Позиція позивачів

Позивачі 10 серпня 2022 року звернулись до суду з цим позовом і вказали, що їм на праві власності належить будинок по АДРЕСА_1 . В 2014 році, у зв`язку з переїздом сім`ї позивача ОСОБА_4 на проживання в Херсонську область, на прохання його брата та сина позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - вони дозволили йому з дружиною і дочкою тимчасово проживати у належному їм будинку, де зареєстрували відповідачку. В зв`язку із тим, що лівобережна частина Херсонщини, куди виїхав на проживання позивач ОСОБА_4 з сім`єю, опинилась під окупацією, то вони вирішили повернутись і жити у власному будинку в смт Браїлів Жмеринського району. На прохання позивачів добровільно виселитись з будинку відповідач категорично відмовляється, а тому вони змушені звернутись до суду, оскільки іншого житла не мають. Просять виселити ОСОБА_6 з належного їм на праві власності будинку по АДРЕСА_2 .

У відповіді на відзив позивачі просять не приймати відзив до уваги, оскільки його подано з порушенням встановлених судом строків та зазначають про те, що відповідачка не є членом їх сім`ї і була вселена до будинку на умовах безоплатного договору найму, а тому підлягає виселенню.

На обґрунтування своєї позиції позивачі надали копії документів, що підтверджують їх право власності, копію технічного паспорту, довідку з міської ради та підтвердження звернення до відповідача з метою досудового врегулювання спору.

Представник позивачів адвокат Кучер В.М. в судовому засіданні пояснює, що позивачам на праві власності належить будинок по АДРЕСА_2 . В 2014 році вони дозволили відповідачці з сім`єю в ньому проживати, оскільки сім`я позивача ОСОБА_4 переїхала проживати у Херсонську область. В зв`язку з війною і окупацією тієї місцевості, де позивач проживав з сім`єю, в червні 2022 року вони повернулись до належного їм будинку, де проживала співвласниця будинку ОСОБА_5 та відповідачка з дочкою. Відповідачка займає половину будинку, а позивач ОСОБА_4 з дружиною і дочкою живуть в частині будинку матері ОСОБА_5 , їм для проживання залишилось 25 кв.м, що менше передбачених законодавством санітарних норм. Натомість відповідач з дочкою займають дві з п`яти наявних у будинку кімнат і ігнорують вимоги про виселення. В липні 2022 року, з метою досудового врегулювання спору позивач ОСОБА_4 направив поштою відповідачці рекомендований лист з проханням знятися з реєстрації та виселитись з належного йому будинку до 10 серпня 2022 року. Відповідач уникала отримання цього листа, уникала працівника пошти, а тому позивачі змушені були звернутись до суду. Відповідач не є членом сім`ї позивачів, письмового договору найму вона з ними не укладала, плату за користування житлом не вносить. Позивачі не бажають, щоб в їхньому домі проживала стороння особа, оскільки цей будинок потрібен для проживання їм самим. Сторона позивача не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності виселення ОСОБА_8 - дочки відповідача, оскільки предметом даного позову не стоїть вимога про виселення дитини. Дитина не є членом сім`ї власників будинку, вони не пов`язані спільним побутом і не ведуть спільного господарства, що підтверджено дослідженою в судовому засіданні копією постанови у справі про адміністративне правопорушення від 12 вересня 2022 року, де відповідачка сама на це вказала. Позовна вимога про виселення - це дія, спрямована на відновлення порушеного права, на усунення перешкод у його реалізації і до правочину не відноситься. Висновок органу опіки є необґрунтованим, оскільки саме батьки мають дбати про забезпечення житлом своєї дитини, тому просить суд не брати його до уваги.

Просить позовні вимоги задовольнити повністю, виселити ОСОБА_6 з будинку та стягнути з неї судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1984,80 грн та витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 8400 грн.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснює, що відповідачка, яка є дружиною його рідного брата, вселилась до будинку за його добровільною згодою. Оскільки сім`я відповідачки винаймала житло, то він дозволив їм проживати у його будинку. Жодних договорів вони не укладали, терміну проживання не обговорювали. На даний час брат працює за кордоном і у відповідачки є матеріальна можливість винаймати собі житло, і вона теж працює і має кошти, щоб винаймати житло. За комунальні послуги на даний час позивачі і відповідачка сплачують порівну по 1/3 частині. На даний час в будинку проживає він з дочкою і дружиною, його мати, і відповідачка з дочкою, проживання яких створює його сім`ї великі побутові незручності, оскільки вся його сім`я живе в одній кімнаті. Будинок має дві частини, на даний час він з сім`єю живе у частині матері ОСОБА_5 , а відповідачка з дочкою в його частині будинку. Будинок йому дістався у спадок від баби, яка залишила на нього заповіт, і коли він досяг повноліття, то отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. В 2014 році вони виїхали проживати на Херсонщину, і дозволили відповідачці проживати і їхній частині будинку. З початком війни вони ще намагались протягом п`яти місяців жити на окупованій території, однак коли проживання там стало нестерпним, то повернулись в смт Браїлів. Коли повернулись, то не мали наміру виселяти відповідачку з будинку і попросили її звільнити для них одну кімнату, однак вона відмовилась, сказала що їй нікуди подіти свої речі, і тому вони стали проживати у частині будинку матері. Відповідачка замкнула гараж і на двері повісила замок, відмовлялась його відчиняти, а коли він зрізав замок, то викликала працівників поліції, які відносно нього склали протокол за частиною першою статті 173 КУпАП. Коли чоловік відповідачки, який зараз на роботі за кордоном, дізнався про ці події, то почав телефонувати і погрожувати, і тому він змушений був звернутись з позовом до суду, який просить задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснює, що відповідачка є її невісткою. В неї значно погіршились стосунки із сином ОСОБА_7 після одруження із відповідачкою, яка створює їй в її ж будинку нестерпні умови для проживання. Її молодший син ОСОБА_9 військовослужбовець і спочатку він з сім`єю проживав у найманому житлі в смт Піщанка, а коли вийшов на пенсію, то вони переїхали проживати в смт Браїлів, де також винаймали житло. Коли в 2014 році її старший син ОСОБА_4 виїжджав на проживання в Херсонську область, то дозволив брату з сім`єю проживати в його частині будинку. Знаючи характер невістки, вона була незадоволена, однак і не заперечувала, навіть дозволила їм розмістити свої речі у її кімнаті. 4 лютого 2022 року, до початку війни, ОСОБА_7 поїхав працювати за кордон, а з нею в будинку залишилась проживати невістка з дочкою. Коли ОСОБА_4 з сім`єю вирішив повернутись жити до свого будинку і повідомив про це, то ОСОБА_7 зателефонував до неї і сказав, щоб вони жили з нею, в її частині будинку. І з того часу у них почались суперечки та конфлікти. ОСОБА_7 телефонував та погрожував, казав що приїде і з усіма розбереться. Комунальні послуги вони сплачували навпіл, хоча вона вважає це несправедливим, так я вона одна користується світлом і водою, а їх троє. Просить виселити лише невістку і сподівається, що коли її виселять, то вона забере з собою і дочку. Відповідачка має батьків, рідних братів та сестру, працює, вона не одинока і матеріально забезпечена, тому може винаймати житло. Однак вона конфліктна, стосунки у них неприязні і тому проживати з нею в одному будинку вона не хоче, просить її виселити.

Позиція відповідача

Відповідачка ОСОБА_6 у відзиві на позовну заяву вказує, що у 2011 році вона, її дочка та чоловік, з дозволу позивачів зареєстрували своє місце проживання у спірному будинку, де проживають з позивачкою ОСОБА_5 , мають спільний побут, разом сплачують комунальні послуги та утримують будинок. Жодних угод про порядок користування будинком між ними не укладалось. Вселилась вона із сім`єю до будинку та проживає там відповідно до вимог законодавства і має право користуватись житловими приміщеннями будинку, як член сім`ї, нарівні з позивачами. Законних підстав для її виселення немає. Позивачі звертаються з позовом про виселення її одної, без дитини та чоловіка, що у разі задоволення позову призведе до роз`єднання сім`ї, і становитиме втручання у право на повагу до сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції. В задоволенні позову просить відмовити.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, доручила представляти свої інтереси адвокату Зінченку А.А.

Представник відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги не визнає повністю та пояснює, що відповідачка вселилась до будинку за добровільною згодою позивачів, як член їхньої сім`ї, як дружина брата і сина позивачів, без укладання будь-яких угод, зокрема договору найму. З позивачкою ОСОБА_5 вони ведуть спільний побут, разом сплачують комунальні послуги, а тому законні підстави для виселення, передбаченні статтею 116 ЖК України відсутні. Також позивачі ставлять питання лише про виселення ОСОБА_6 , без чоловіка та дочки, що при задоволенні позову призведе до розділення сім`ї, чого не можна робити у відповідності до статті 8 Конвенції з прав людини. Відповідачка працює, однак коштів для придбання власного житла немає, її чоловік перебуває на роботі за кордоном, однак чи має він дохід і в якому розмірі невідомо. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, в задоволенні позову просить відмовити.

Позиція третьої особи

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області Петро Українець через канцелярію суду подав заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, при винесенні рішення поклався на розсуд суду (а.с.73).

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання

Справа надійшла до суду 10 серпня 2022 року (а.с. 21).

Ухвалою від 19 серпня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі (а.с.24).

Відповідно до ухвали суду від 17 жовтня 2022 року судом вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 22 листопада 2022 року (а.с.43).

За клопотанням відповідача підготовче судове засідання відкладено на 13 грудня 2022 року (а.с.55-57).

У підготовчому судовому засіданні 13 грудня 2022 року вирішено залучити до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Орган опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради та витребувати у них висновок щодо розв`язання спору (а.с.68).

Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року позов в частині визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням залишено без розгляду. Винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення судового засідання на 22 березня 2023 року (а.с.86,90).

Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин

Досліджуючи факти та питання права, що лежать в основі спору, суд встановив, що відповідно до копій паспортів позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані по АДРЕСА_3 (а.с.4-8).

Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, 16 серпня 1997 року ОСОБА_4 отримав у спадщину 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою службових будівель, що знаходиться по АДРЕСА_4 (а.с.9).

Копія реєстраційного свідоцтва свідчить про те, що 5 вересня 1997 року у Вінницькому міжрайонному БТІ за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Жмеринською держнотконторою 16 серпня 1997 року №1897 (а.с.10).

ОСОБА_5 13 серпня 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташованого по АДРЕСА_2 (а.с.11).

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 серпня 2014 року №1-1119 (а.с.12).

Будинок по АДРЕСА_3 загальною площею, 70,7 кв.м, житловою 51,0 кв.м, складається з кухні, веранди та п`яти кімнат, що видно з копії технічного паспорту (а.с.13-15).

Відповідно до довідки, виданої Браїлівським старостинським округом 4 серпня 2022 року, в домоволодінні по АДРЕСА_3 (яке перейменовано на АДРЕСА_2 ), власниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстровані: ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_11 , донька ОСОБА_12 , мати ОСОБА_5 , брат ОСОБА_7 та дружина брата ОСОБА_6 (а.с.16).

29 липня 2022 року позивачі підготували та направили відповідачці листа з проханням про виселення до 10 серпня 2022 року (а.с.17).

Згідно з копією свідоцтва про народження, ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_5 , батько ОСОБА_13 (а.с.35).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_7 2 травня 2006 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_14 , якій після одруження присвоєно прізвище ОСОБА_15 (а.с.36).

ОСОБА_16 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт Піщанка Вінницької області, батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_6 (а.с.37).

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради 11 січня 2023 року зробив висновок, згідно з яким вважає виселення дитини ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 недоцільним. Висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 19 січня 2023 року №20 (а.с.73-76).

В судовому засіданні позивачі та їх представник ОСОБА_18 наголошували на тому, що відповідачка не є членом їх сім`ї, а представник відповідачки наголошував на тому, що вона є членом їх сім`ї, так як пов`язана з ними спільним побутом, разом сплачують комунальні послуги та спільно несуть витрати по утриманню будинку.

З копії постанови від 12 вересня 2022 року видно, що справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 , передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП, закрита в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.54).

Згідно з витягами з реєстру територіальної громади, відповідачку ОСОБА_6 та її чоловіка ОСОБА_7 1 лютого 2023 року за заявою власника (співвласника) житла ОСОБА_4 знято з реєстрації за адресою місця проживання: АДРЕСА_2 (а.с.84-85).

Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Юридична кваліфікація встановлених обставин

Отже, як встановлено при розгляді справи, позивачам на праві спільної часткової приватної власності належить будинок по АДРЕСА_3 загальною площею, 70,7 кв.м, житловою 51,0 кв.м, який складається з кухні, веранди та п`яти кімнат (а.с.13-15).

Як пояснив в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 , коли він з сім`єю повернувся з Херсонщини для проживання у власному будинку, то наміру виселяти відповідачку не мав, однак через те, що вона відмовилась звільнити їм одну кімнату від власних речей, чинить їм перешкоди у користуванні власним майном та створює нестерпні умови для життя, то змушений звернутись до суду. Позивачка ОСОБА_5 підтримує свого сина та також вказує на важкий характер невістки та неможливе подальше спільне проживання, просить суд її виселити, оскільки хоче спокійно жити у власному будинку. Обоє позивачів членом сім`ї відповідачку не вважають.

Суд зазначає, що при вирішенні справ щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, необхідно з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві».

Представник відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснює, що не бачить жодної підстави із зазначених у статті 116 ЖК України для виселення відповідачки.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Дійсно, в судовому засіданні встановлено, що співжиття позивачів із відповідачкою є неприйнятним через її поведінку та ставлення до них. Відповідачка відмовляється звільняти житло, чинить власникам будинку перешкоди у користуванні ним. Чоловік відповідачки, перебуваючи на роботі за кордоном, телефонує позивачам та погрожує. Через що вони не можуть спокійно проживати у власному будинку.

Однак в даному випадку йдеться не про виселення члена сім`ї власника житла, а про виселення відповідно до положень законодавства щодо захисту права власності.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Відповідно до статті першої Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті першої Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно зі статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як встановлено з матеріалів справи, співвласниками спірного будинку є позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким відповідно належать по 1/2 частини в спільній сумісній власності, які письмової згоди на вселення відповідачки до будинку не надавали.

Дані обставини підтверджені поясненнями учасників процесу, зокрема і позивачі і представник відповідача вказували на те, що відповідачка вселилась до будинку за їх усною згодою.

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачка не відповідає критеріям, визначеним законом для члена сім`ї, тому вона не є членом сім`ї співвласників спірного об`єкту нерухомості.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_10 вказував на те, що відповідачка є членом сім`ї позивачів, оскільки пов`язана з ними спільним побутом та сумісно несе витрати на утримання будинку та комунальні послуги.

Однак сама відповідачка ОСОБА_6 у судовому засіданні 12 вересня 2022 року при розгляді справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП, надала пояснення, що вона і ОСОБА_4 однією сім`єю не являються, спільно не проживають, спільного побуту не ведуть. Суддя, встановивши, що ОСОБА_4 не є членом сім`ї ОСОБА_6 , прийшов до висновку про відсутність об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (насильство в сім`ї) та про закриття справи в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 події і складу адміністративного правопорушення (а.с.54).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Інших доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власниками будинку і була членом їх сім`ї, суду не надано.

Як встановлено в судовому засіданні, у сторін була домовленість про те, що відповідачка із сім`єю житиме в частині будинку ОСОБА_4 , оскільки вони виїжджали проживати в іншу місцевість. Строку та умов проживання сторони не встановлювали. За обставин, які склались не з волі позивача, зокрема через окупацію ворогом лівобережної частини Херсонщини, позивач змушений з сім`єю повернутись проживати у належний йому будинок і не мав наміру виселяти відповідачку з житла, однак через її ставлення та поведінку, небажання звільняти їм для проживання хоча б одну кімнату, звернувся до суду, за захистом свого порушеного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення її права на житло, однак, як встановлено в судовому засіданні, відповідачка до переїзду в будинок позивачів з сім`єю винаймала житло, власного не мала, на даний час працює, її чоловік на роботі за кордоном, заробляє гроші на житло, а тому має можливість жити у найманому чи власному житлі, однак свідомо не хоче цього робити, таким чином порушуючи право власності позивачів.

Щодо того, що позивачка проживає у спірному будинку разом з дочкою і зазначає, що її виселення призведе до розірвання сім`ї - матері з дитиною, то суд виходить з наступного.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).

Так, згідно із статтею 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Орган опіки та піклування зобов`язаний здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради встановлено недоцільність виселення дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При винесенні висновку орган опіки керувався частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України, статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Порядком провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (а.с.75).

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Представник Служби у справах дітей Жмеринської міської ради на жодне судове засідання не з`явився, письмових пояснень по справі не надавав, лише подав заяву, у якій вказав на те, що просить судовий розгляд проводити без його участі, при вирішенні будь-яких питань покладається на розсуд суду (а.с.73).

Згідно з довідкою, виданою Браїлівським старостинським округом 4 серпня 2022 року, в домоволодінні по АДРЕСА_3 (яке перейменовано на АДРЕСА_2 ), власниками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстровані: ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_11 , донька ОСОБА_12 , мати ОСОБА_5 , брат ОСОБА_7 та дружина брата ОСОБА_6 (а.с.16).

Отже, з матеріалів справи не вбачається, що неповнолітня ОСОБА_16 зареєстрована чи була зареєстрована у спірному будинку.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» зазначено, що Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Позивачі позовної вимоги про виселення дитини не ставлять, однак в судовому засіданні вказали, що саме обов`язком матері є забезпечення нормальних умов для проживання дитини і у дитини є здорові працездатні і працюючі батьки, які зобов`язані подбати про належний рівень життя дитини та забезпечення її житлом.

Відповідно до статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_16 , її матір`ю є ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_7 (а.с.37).

У висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради зазначено, що під час співбесіди громадянка ОСОБА_6 пояснила, що вона наразі немає іншого житла, щоб переїхати з донькою, а чоловік за кордоном заробляє кошти на нове житло (а.с.75 на звороті).

Статтею 176 СК України встановлено, що батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

У статті 180 Сімейного кодексу України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, обов`язок забезпечення житлом дитини лежить на батьках, які, народжуючи дитину, мають передбачити для неї та подбати про нормальний рівень життя, зокрема і забезпечення житлом.

Суд не приймає до уваги висновок органу опіки і піклування і вважає його необгрунтованим, так як він складений з посиланням на норми закону, які регламентують загальні відносини у справі, що розглядається, і не містить посилання на конкрентні норми права.

Так, орган опіки і піклування при винесенні рішення про недоцільність виселення дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посилається на частини четверту і п`яту статті 19 СК України (яка встановлює обов`язковість участі органу опіки і піклування у певних сімейних справах та надання висновку про вирішення спору), статтю 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», (яка регламентує захист інтересів дітей при вчиненні їх батьками правочинів щодо належного їх дітям нерухомого майна), а також на Порядок провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, (який визначає загальний механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини).

При визначенні адреси будинку, з якого підлягає всиеленню відповідачка, суд враховує, що у справі є різні довідки, які визначають адресу як АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 . Приймаючи до уваги такі розбіжності у вказанні адреси спірного будинку, суд бере до уваги адресу, зазначену у витягах з Реєстру територіальної громади, фотокопії з якого містяться на а.с.84 та 85, і у яких вказано, що відповідачка та її чоловік зняті з реєстрації на підставі заяви власника житла ОСОБА_4 1 лютого 2023 року у будинку АДРЕСА_2 .

Висновки суду

Судом встановлено, що відповідачка вселилась до будинку позивачів за їх усною згодою, однак на даний час чинить їм перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивачів на користування власністю і вказане порушене право власників підлягає захисту, а відтак, вимоги позивачів про виселення відповідачки є законними і обґрунтованими.

Таким чином суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; керуючись принципами розумності, справедливості, виваженості та добросовісності, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права ухвалює рішення про повне задоволення позову, яке відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України щодо справедливого, неупередженого і своєчасного вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивачів слід стягнути судовий збір в розмірі 1984,80 грн та понесені ними витрати на правову допомогу, в розмірі 8400 грн.

Керуючись статтями 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі статей 317, 319, 321, 395, 397, 403 ЦК України, статтями 176,180 СК України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача органу опіки і піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області, про виселення з будинку - задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові витрати : судовий збір 1984,80 грн та витрати на правничу допомогу 8400 грн, а всього 10384,80 грн - по 5192 (п`ять тисяч сто дев`яносто дві) грн 40 коп. кожному.

На рішення може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складене 8 травня 2023 року.

Ім`я (найменування) сторін

Позивач ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , ідент.номер НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_5 , АДРЕСА_2 , ідент.номер НОМЕР_2 .

Представник позивачів адвокат Кучер Вячеслав Миколайович, свідоцтво № 740 від 5 грудня 2011 року, АДРЕСА_6 .

Відповідач ОСОБА_6 , АДРЕСА_2 , ідент.номер НОМЕР_3 .

Представник відповідача адвокат Зінченко Андрій Анатолійович, свідоцтво № 386 від 25 травня 2004 року, вул.Хмельницьке шосе, 48 м.Вінниця.

Головуючий суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ