Житомирський апеляційний суд
Справа №287/310/16-ц Головуючий у 1-й інст. Кононихіна Н.Ю.
Категорія 16 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі справу №287/310/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Олевської міської ради Житомирської області, відділу Держгеокадастру в Олевському районі Житомирської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Олевського районного суду Житомирської області, ухвалене 18 листопада 2022 року суддею Кононихіною Н.Ю. у м.Олевську, повний текст рішення складено 18 листопада 2022 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Олевської міської ради Житомирської області, відділу Держгеокадастру в Олевському районі Житомирської області, у якому, з урахуванням заяв від 13.01.2017 та 01.03.2017 (а.с.67-73, 83-88 т.1), просив: визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:028:0025, площею 0,0546 га, серії ЯК за №777992 від 13.01.2010; зобов`язати відповідачів та третю особу відновити становище, яке існувало до видання зазначеного державного акту шляхом знесення самочинно встановленого паркану та стовпчиків.

В обґрунтування позову зазначив, що є власником частини житлового будинку та надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Рішенням органу місцевого самоврядування йому наданий дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за вказаною адресою, внаслідок обстеження якої виявилось порушення його прав виданим 13.01.2010 ОСОБА_2 державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК за №777992. Зокрема, вказав, що межі земельної ділянки відповідачки визначені неправильно, остання самовільно захопила частину його присадибної земельної ділянки з господарськими будівлями та двір загального користування, що знаходиться між його будинком та будинком відповідачки. Тому, оспорюваний ним державний акт виданий з порушенням вимог земельного законодавства і підлягає скасуванню, як незаконний, а становище, яке існувало до його видання відновленню.

Ухвалою Любарського районного суду Житомирської області від 28 липня 2022 року залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

На його думку, судом першої інстанції не враховано, що до 1999 року 2/5 частини будинку, а саме, квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності Олевському райсільгоспкомунгоспу, яка у подальшому на підставі рішення виконкому Олевської селищної ради за №69 від 09.06.1999 була передана у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних долях, тобто, по 1/5 частині кожному. У подальшому, 14.06.2013, ОСОБА_3 подарувала йому свою частину житлового будинку і він став власником 2/5 частин, а саме квартири АДРЕСА_3 .

Посилаючись у рішенні на те, що земельна ділянка, належна до будинку не приватизована, документи на право власності чи користування нею відсутні, суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст.30 Земельного кодексу України 1990 року, чинного на той період, відповідно до якої при переході права власності на будівлю і споруду разом із цими об`єктами переходить, у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Також, судом при вирішенні спору не враховані положення ст.ст. 20, 67, 87 ЗК Української РСР 1970 року, ст. 120 ЗК України, чинного станом на 13.06.2013, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2007 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».

Вирішуючи спір, суд безпідставно не визнав акт обстеження земельної ділянки від 22.12.2015, складений комісією Олевської міської ради, належним та допустимим доказом, при цьому не врахував, що з ним, як суміжним власником, не було погоджено межі земельної ділянки, межові знаки не встановлювались.

Також вважає безпідставним посилання суду на рішення у цивільній справі №0618/2-49/12 від 09.04.2013, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , оскільки така справа розглядалася не за його позовом, на той час він до 1/5 частини будинку та земельної ділянки ніякого відношення не мав і ще не використав права на безоплатну приватизацію своєї частини земельної ділянки.

Окрім того, суд посилається на те, що передача земельної ділянки ОСОБА_2 відбулась за рішенням Олевської міської ради, проте, судом не враховано вимоги ст.63 Закону України «Про землеустрій», чинного у 2009 році, яка зазначає, що самоврядний контроль при здійсненні землеустрою проводиться сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами відповідно до законодавства України. При цьому, судом не взято до уваги, що представником міської ради не надано жодного підтверджувального документу про вихід комісії на місцевість для перевірки правильності визначення меж земельної ділянки перед винесенням питання про затвердження технічної документації ОСОБА_2 .

Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно врахував при вирішенні спору як належні докази лист-дослідження від 08.11.2016, складений ПП «Експерт-сервіс», та висновки судової земельно-технічної експертизи №770/08.18 від 28.08.2018.

Окрім того, послався, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про порушення свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки дізнався у грудні 2015 року, а до суду звернувся у червні 2016 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною четвертою статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (стаття 41 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частина друга статті 116 ЗК України зазначає, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частина перша ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, зазначає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у чинній редакції, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 , що складає 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 16.06.1999 та договору дарування від 14.06.2013 (а.с. 6-7, 180-181 т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Олевської міської ради Житомирської області №367 від 27.06.2013 позивачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку в розмірі 0,1040 га, яка розташована за вказаною вище адресою (а.с. 8 т.1).

Земельна ділянка, належна до будинку позивача не приватизована, документи на право власності чи користування земельною ділянкою відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_4 , а також земельної ділянки, площею 0,0546 га, наданої на підставі рішення від 25.12.2009 Олевської міської ради, що підтверджується державним актом від 13 січня 2010 року (а.с.13-15 т.1).

Спірні земельні ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є суміжними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.01.2013, виданий ОСОБА_2 , порушує його права на користування земельною ділянкою за вказаною адресою, оскільки при його складанні було неправильно визначено межі земельної ділянки, в результаті чого відступлено від фактичної межі на 2 метри в глибину його земельної ділянки, у зв?язку з чим його позбавлено частини земельної ділянки.

На підтвердження таких обставин позивач надав суду акт обстеження земельної ділянки житлового будинку по АДРЕСА_5 від 22.12.2015, складений комісією Олевської міської ради за його заявою, та лист ПП «Експрес-Сервіс» від 08.11.2016, якими встановлено, що двір загального користування розподілено не в рівномірному співвідношенні між власниками будинків АДРЕСА_6 та АДРЕСА_1 , порушені існуючі межі земельних ділянок сусідніх домоволодінь, ОСОБА_2 самовільно захопила частину присадибної ділянки, що належить ОСОБА_1 та всю площу двору загального користування, що знаходиться між цими будинками (а.с. 9, 71 т. 1).

Також судом першої інстанції під час розгляду справи за клопотанням позивача проведно судову земельно-технічну експертизу від 28.08.2018 №770/08.18, якою встановлений факт накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на межі земельної ділянки по АДРЕСА_5 (а.с. 163-179 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що при видачі ОСОБА_2 державного акта на землю було порушено його права, а оформлення державного акта відбулося із порушенням чинного законодавства. При цьому суд послався на недоведення позивачем обставин належності йому на праві власності чи праві користування спірної земельної ділянки, відсутність у нього правовстановлюючих документів на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим сторонами доказам та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Як вбачається зі змісту договору дарування від 14 червня 2013 року та свідоцтва №124 від 16.06.1999, виданого Олевською селищною радою, відповідно до яких ОСОБА_1 є власником 2/5 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , вказані правовстановлюючі документи не містять посилання на належність до будинку або дарування земельної ділянки, якою може користуватися чи розпоряджатися позивач.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив, що документів на право власності чи користування земельною ділянкою у АДРЕСА_5 він не має. Доказів того, що попередні власники, які володіли даною частиною житлового будинку, оформили право користування або право власності на земельну ділянку біля будинку, позивач суду не надав.

Встановивши, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували право власності або користування спірною земельною ділянкою з виділом землі в натурі, закріпленням межових знаків і поворотних точок згідно рішення відповідного органу місцевого самоврядування позивачем під час розгляду вказаної справи не надано, матеріали справи таких відомостей не містять, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування державного акта, виданого відповідачці, та приведення земельної ділянки у попередній стан є недоведеним і задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст.30 Земельного кодексу України 1990 року (чинного на той період), при переході права власності на будівлю і споруду разом із цими об`єктами переходить, у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення на правильність висновків суду не впливають, оскільки на час передання у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/5 частині житлового будинку на підставі рішення виконкому Олевської селищної ради №69 від 09.06.1999, право власності або право користування земельною ділянкою посвідчувалося Радами народних депутатів відповідно до статті 23 цього Кодексу (ч. 4 ст.30 Земельного кодексу України в редакції Закону 561-XII від 06.09.1999), яка передбачала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Разом із тим, позивач та інші власники будинку АДРЕСА_1 , відповідних дій щодо оформлення права користування/власності земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, передбачених на той час законом, не вчинили.

Також, ОСОБА_1 не надав належних доказів щодо розміру, конфігурації і меж земельної ділянки, яка перебувала у попереднього її користувача, а тому посилання ОСОБА_1 на положення норм ЗК України та ЦК України щодо переходу права на земельну ділянку від попереднього землевласника (землекористувача) є безпідставними.

Є також безпідставними аргументи апеляційної скарги про те, що з ним не було узгоджено межі земельної ділянки, оскільки непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

З огляду на відсутність будь-яких документів, які підтверджують право власності чи користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, надані позивачем акт обстеження земельної ділянки від 22.12.2015, лист-дослідження з фотоматеріалами ПП «Експрес-сервіс» від 08.11.2016 (а.с. 71-73, т.1) та висновок експерта судової земельно-технічної експертизи від 28.08.2018 №770/08.18 не можуть бути належними доказами у справі та підставою для задоволення позову.

ОСОБА_1 не доведено, що на момент набуття права власності ОСОБА_2 у 2010 році на земельну ділянку, йому належали сараї літера Д1 та Г, на які накладається земельна ділянка відповідачки, про що зазначено у абз. 4 п. 5 висновку судового експерта №770/08.18 від 28.08.2018. Згідно договору дарування від 14.06.2014 до будинку АДРЕСА_7 , а свідоцтво про право власності на житло від 16.06.1999 не містить посилань на належність до цього будинку господарських будівель. Посилання на наявність у ОСОБА_1 сараїв Д1 та Г з`являється лише у технічному паспорті від 09.06.2017 (а.с. 205-208 т.1). Отже доводи позивача про те, що відповідачка самовільно захопила частину його присадибної земельної ділянки з господарськими будівлями, є також безпідставними.

Також суд першої інстанції обгрунтовано послався на те, що позивачем не доведено належними доказами наявності між будинками сторін двору загального користування, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками/співвласниками окремих будинків, за якими закріплено різні земельні ділянки: за будинком АДРЕСА_8 833 кв.м., при цьому відповідачка приватизувала 546 кв.м. земельної ділянки.

Слід також врахувати, що позивач не надав доказів, чи вирішено ним питання щодо порядку користування земельною ділянкою та господарськими будівлями, належними до будинку, з іншим співвласником 3/5 частин будинку АДРЕСА_1 .

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позову.

В той же час, у мотивувальній частині рішення, суд послався також на сплив позовної давності про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, як одну з підстав для відмови у позові.

Проте, строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У даному випадку позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а тому колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на відмову у задоволенні позову у з`вязку із спливом позовної давності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Олевського районного суду Житомирської області від 18 листопада 2022 року, виключивши з його мотивувальної частини посилання на відмову у задоволенні позову у звязку із спливом позовної давності.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 20 березня 2023 року.