Справа № 149/423/22
Провадження № 22-ц/801/485/2023
№ 22-ц/801/487/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 рокуСправа № 149/423/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у режимі відеоконференції у залі судових засідань № 2 цивільну справу № 149/423/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс-Банк» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Робак М. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У лютому 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (30 листопада 2022 року змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк» (далі АТ «Сенс-Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 05 серпня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 050/27-252.

Цього ж дня між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 050/27-254 до генерального договору про надання кредитних послуг № 050/27-252.

За умовами договору банк зобов`язується надати відповідачу кредит в сумі 100 000 доларів США, а відповідач в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту.

Відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання, у результаті чого станом на 08 листопада 2021 року утворилася заборгованість: за кредитом - 48 676 доларів США та за відсотками - 55 161,85 доларів США.

Кредит забезпечено іпотечним договором № 050/1-1030 від 05 серпня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку належне їй майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є власником частини предмета іпотеки.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 197, 7 м2, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 050/27-254 від 05 серпня 2008 року, яка станом на 08 листопада 2021 року становить 48 676 доларів США, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звертаючись до суду із цим позовом пропустив строк позовної давності.

Додатковим рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27 грудня 2022 року стягнуто з АТ «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційних скарги

У січні 2023 року АТ «Сенс-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Крім цього, АТ «Сенс-Банк» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27 грудня 2022 року, у якій, просить додаткове рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Сенс-Банк» на додаткове рішення суду першої інстанції; надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс-Банк» на рішення суду першої інстанції залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Сенс-Банк» на рішення суду першої інстанції та надано відповідачам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року справу призначено до розгляду на 16 березня 2023 року о 09 год 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не врахував, що строк позовної давності був продовжений на підставі п. 12 Перехідних положень ЦК України на період дії карантину;

неправомірно застосував до спірних правовідносин статті 257-258 ЦК України, що стало наслідком відмови у позові;

порушив норми процесуального права щодо рівності сторін та надав перевагу припущенням над доказами.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Адвокат Левицька-Корчун В. І. в інтересах ОСОБА_2 подала відзиви на апеляційні скарги.

У відзиві зазначає, що:

доводи апеляційної скарги щодо дії карантинних обмежень та продовження строку позовної давності є безпідставними;

позивач не надав доказів того, що карантинні обмеження були об`єктивно непереборними обставинами та перешкоджали позивачу звернутися до суду у межах строку позовної давності.

Межі оскарження

Установленні судом обставини справи щодо доведеності позовних вимог сторонами не оскаржуються.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

05 серпня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № 050/27-252 з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 04 серпня 2023 року.

05 серпня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 050/1-1030.

Відповідно до п. 1.1 указаного договору ОСОБА_1 передає кредитору в іпотеку у якості забезпечення виконання іпотекодавцем та фізичною особою ОСОБА_2 , майновим поручителем якого виступає ОСОБА_1 , зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних коштів від 05 серпня 2008 року, нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 197,7 м2.

Іпотекодавець гарантує, що він є власником будинку. Нерухоме майно, яке є предметом цього договору, знаходиться у спільній сумісній власності подружжя. На його передачу в іпотеку отримано згоду чоловіка іпотекодавця - ОСОБА_2 (пункт 1.6 договору).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 банком направлено вимогу про усунення порушень, у якій повідомлено про те, що у разі невиконання вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки.

За рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року по справі № 149/3399/13-ц власником частини предмета іпотеки є ОСОБА_2

24 липня 2017 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» направлено ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень вимог додаткової угоди № 050/27-254 від 05 серпня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг № 050/27-252.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за додатковою угодою № 050/27-254 від 05 серпня 2008 року до генерального договору про надання кредитних послуг № 050/27-252 у сумі 68 811, 44 доларів США.

Позивачем визначено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 08 листопада 2021 року складає 103 837,85 доларів США, з яких: 48 676 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 55 161,85 доларів США заборгованість за відсотками.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Статтею 572 ЦПК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті першої Закону України «Про іпотеку» (далі- Закон) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті сьомої цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 635/5796/14-ц (провадження № 61-16262св20) зроблено висновок, що:

«за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».

Отже, закон не вимагає від іпотекодержателя, який звернувся до суду за захистом своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, обов`язкового направлення письмової вимоги саме з цих підстав.

Матеріалами справи встановлено, що умовами іпотечного договору № 050/1-1030 від 05 серпня 2008 року в пунктах 2.4.3, 2.4.4., 4.1 передбачено, що іпотекодержатель має право:

-у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем та/або будь-яким з позичальників основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки;

-у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п. п. 2.1.1-2.1.10 договору, вимагати дострокового виконання іпотекодавцем та позичальниками основного зобов`язання, а у разі його невиконання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2014 року по справі № 149/3399/13-ц власником частини предмета іпотеки є ОСОБА_2 .

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не виконувала належним чином своїх зобов`язань за додатковою угодою № 050/27-254 до генерального договору про надання кредитних послуг № 050/27-252, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на момент звернення банку з цим позовом не погашена, а ОСОБА_2 є співвласником іпотечного майна, тому останній є відповідачем у справі та несе відповідальність за невиконанні зобов`язання ОСОБА_1 .

Отже, у цій справі позивач обґрунтовував своє звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки тим, що позичальник не виконав належним чином зобов`язання за кредитним договором та допустив утворення заборгованості.

ОСОБА_1 не надала свого розрахунку або доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості позичальника, тобто відповідачкою не спростовано факт наявності та розміру заборгованості, порядок її нарахування, що є процесуальним обов`язком сторони у справі (статті 12,81 ЦПК України).

Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що у справі яка переглядається позов є обґрунтованим та існують правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, однак здійснюючи обчислення строку позовної давності припустився помилки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом установлено, що 24 липня 2017 року банком надіслана ОСОБА_1 вимога про дострокове погашення боргу, яку остання отримала 20 вересня 2017 року про, що свідчить розписка наявна в матеріалах цивільної справи № 149/2167/17 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З наведеного слідує, що строк виконання зобов`язання за генеральним договором № 050/27-252 від 05 серпня 2008 року був змінений банком з 04 серпня 2023 року на 21 жовтня 2017 року (30 днів з дня отримання вимоги позичальником; пункти 3.2.6, 3.2.9 генеральної угоди).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. При цьому карантин на території України встановлено з 12 березня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (назва в редакції, чинній на дату прийняття) від 11 березня 2020 року № 211).

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12 березня 2020 року).

Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 26 вересня 2022 року у справі № 372/3235/20 (провадження № 61-6797св22).

Встановивши, що кінцевий строк повернення кредиту 21 жовтня 2017 року, позовна давність за вимогами про його повернення закінчилась 21 жовтня 2020 року, тобто вона не сплинула до моменту запровадження карантину на території України (12 березня 2020 року), а з позовом АТ «Альфа-Банк» звернулося у лютому 2022 року, колегія суддів вважає, що за обставинами даної справи слід застосувати положення пункту 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України, а відтак строк позовної давності визначений статтею 257 ЦК України для позивача продовжився на строк дії карантину.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції невірно встановив ці обставини, на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо оскарження додаткового рішення

Відповідно до пункту третього частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що:

«у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу».

Додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Отже, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як наслідок скасування основного рішення у цій справі.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційним судом ухвалене рішення про задоволення позовних вимог з відповідачів на користь АТ «Сенс-Банк» необхідно стягнути 20 533 грн судового збору за подання позовної заяви та 30 799,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги, всього 51 332,50 грн - по 25 666,25 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Сенс-Банк» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 грудня 2022 року задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 грудня 2022 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 197, 7 м2, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 050/27-254 від 05 серпня 2008 року, яка станом на 08 листопада 2021 року становить 48 676 доларів США, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс-Банк» 51 332,50 грн судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги - по 25 666,25 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук