Справа №443/776/17
Провадження №2/443/22/23
УХВАЛА

про забезпечення позову

06 березня 2023 року місто Жидачів

Суддя Жидачівського районного суду Львівської області Павлів А.І., розглянувши заяву представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Бібрської міської ради Львівського району Львівської області про визнання недійсним рішень Баковецької сільської ради та державних актів на право власності на земельні ділянки, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 до Бібрської об`єднаної територіальної громади, Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області про визнання незаконними, протиправними рішень сільської ради та недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

встановив:

Суть заяви.

Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд:

заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію» речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на ОСОБА_3 чи будь-яку іншу особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер :04:004:0011, що розташована по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер :04:004:0011, що розташована по АДРЕСА_1 ;

накласти арешт на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви покликається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивачки на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , частина якої увійшла в межі земельної ділянки площею 0,0467 га, кадастровий номер :04:004:0011, що була передана у власність ОСОБА_5 . Між сторонами дійсно виник спір про захист порушеного права користування земельною ділянкою для обслуговування зазначеного житлового будинку. Предметом позову є оспорювання незаконно набутого права власності спадкодавця ОСОБА_5 на спірні земельні ділянки. Підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення, які передбачено статтею 154 ЦПК України, відсутні.

Суд, вивчивши викладені стороною позивачки у заяві аргументи, а також додані до позовної заяви документи, доходить такого висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом.

За змістом договору дарування від 10.08.2009, зареєстрованого у реєстрі за №4409, ОСОБА_6 безоплатно передає у власність, а ОСОБА_1 приймає у власність житловий будинок, позначений «А-1», який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.7).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.02.2023, ОСОБА_5 на праві приватної власності належать земельна ділянка площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0467 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :04:004:0011, що розташована по АДРЕСА_1 (Т.3 а.с.203-204, 205).

Спір у цій справі стосується незаконного, на думку позивачки, набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, до складу якої увійшла належна їй частина земельної ділянки, призначена для обслуговування житлового будинку, що був їй подарований, та яка перебувала у користуванні попередньої власниці зазначеного житлового будинку.

Нормативно-правові акти, якими керувався суд.

Згідно з вимогами частини 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до приписів пункту 1 та 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 361/6799/14-ц (провадження № 61-16714св21) звернуто увагу на те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Крім цього, суд бере до уваги роз`яснення, викладені у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі Постанова Пленуму ВСУ), згідно з якими розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків.

Суд зауважує, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Також, суд звертає увагу на те, що забезпечення позову є тимчасовим заходом, необхідним для попередження подальших неправомірних дій, про усунення яких позивачка просить у позові, і такий захід забезпечення позову не вирішує наявності будь-якого права.

Аналіз наведених стороною позивачки аргументів та наявних на їх підтвердження доказів дає підстави дійти висновку про наявність підстав вважати, що між сторонами дійсно наявний спір і невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо спірних земельних ділянок може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, тому суд вважає, що у цій частині заява про забезпечення позову є обґрунтованою.

Щодо такого виду забезпечення позову як арешт майна (спірних земельних ділянок), який сторона позивачки також просить застосувати, суд зазначає, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. Позивачкою заявлено вимоги про визнати недійсними рішення органу місцевого самоврядування в частині передачі відповідачу права власності на її земельну ділянку зі спорудою приватною криницею та визнати недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯИ №241572 та серії ЯИ №241573, видані 28.12.2009 на ім`я ОСОБА_5 . Рішення суду за наслідками розгляду цих вимог не підлягає примусовому виконанню. Тому захід забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 157, 260, 261 ЦПК України,

постановив:

Заяву представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншим особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, вносити записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на ОСОБА_3 чи будь-яку іншу особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер :04:004:0011, що розташована по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

Відмовити у задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову у частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0467 га, кадастровий номер :04:004:0011, що розташована по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0022, що розташована по АДРЕСА_1 .

Копію ухвали направити в Жидачівський відділ державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) до виконання.

Відповідно до вимог статті 157 ЦПК України ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

Головуючий суддя А.І. Павлів