Провадження №2/447/119/23
Справа №447/2764/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

16.03.2023 иколаївський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судд і Друзюк М.М.

секре тар судового засідання Мазуркевич І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ,,-

за участю представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

встановив:

ОСОБА_1 (позивачка) подала до Миколаївського районного суду Львівської області позов до ОСОБА_2 (відповідач), у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та припинити сервітут - право користування цим житловим будинком, стягнути з відповідача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . У даному будинку також зареєстрований відповідач по справі, з яким розірвано шлюб, відповідно до рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.02.2021, який тривалий час не проживає у будинку, витрат на утримання не несе, житлом не цікавиться. Наявність реєстрації відповідача у житловому будинку створює їй перешкоди у здійсненні права власності її майном.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зокрема зазначив, що після укладення з позивачкою шлюбу у 2011 році ним здійснювалося облаштування спірного будинку, у зв`язку з чим у 2019 році він був зареєстрований у цьому будинку, проте жодних умов при реєстрації місця проживання позивачка на той час не встановлювала. Відповідач вказав, що після розірвання між сторонами шлюбу, він не проживав у житловому будинку деякий час, однак після примирення повернувся в житловий будинок та проживав в ньому, що зокрема підтверджується постановою про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за дії щодо позивачки, які мали місце в спірному будинку 07.06.2021. Відповідач зазначає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення її прав як власниці та наявність підстав для припинення права користування відповідача спірним майном.

У відповіді на відзив на позов позивач просить позов задоволити, зазначає, що під час розгляду Миколаївським районним судом Львівської області справи № 447/709/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спірним житловим будинком було встановлено, що «Позивачем не доведено у судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_1 будь-яким чином чинила йому перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , не підтверджено факту його виселення з вказаного будинку.

Доводи позивача про факт його виселення відповідачкою з будинку спростовано показами свідків, які заперечували також будь-які дії фізичного впливу щодо позбавлення житла позивача чи створення йому перешкод у користуванні житлом. Більше того, всім свідкам відомо про те, що наявні у нього ключі від хвіртки та вхідних дверей будинку, не підходять до замків таких, лише зі слів позивача.

Поведінка ОСОБА_2 після припинення проживання у домоволодінні ОСОБА_1 свідчить, що він втратив інтерес до житла, оскільки добровільно вибув із місця проживання, що знайшло своє підтвердження у судових засіданнях, впродовж тривалого часу він не з`являвся у будинку, після розірвання шлюбу із відповідачкою уклав шлюб з іншою жінкою, винаймав квартиру та проживав із такою. Крім того жив і працевлаштований у місті Винники Львівського району Львівської області».

У судовому засіданні позивач повідомила, що відповідач не проживає у будинку АДРЕСА_1 з серпня 2021 року, він проживав в цьому будинку з січня 2021 року, після розірвання шлюбу, до серпня 2021 року, зазначила, що наявність реєстрації відповідач в її будинку перешкоджає їй в оформленні субсидії.

У судовому засіданні представник позивача просив позов задоволити.

У судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити зазначивши при цьому, що відповідач не втратив інтерес до спірного будинку, вселився у цей будинок не на підставі сервітут, а як член сім`ї та вказав, що з вересня 2021 року ОСОБА_1 фактично не проживає у будинку АДРЕСА_1 , оскільки зі слів відповідача, позивачка одразу викликає працівників поліції.

Судом розгляд справи неодноразово відкладався.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та позивачки, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з такого.

Відповідно до копії договору дарування житлового будинку, посвідченого 18.12.2018 приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Сороколіт О.Г., серії ННМ 403686, зареєстрованого в Реєстрі за №2296, позивачка отримала у дар належний дарувальнику житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150043510 від 18.12.2018, вищевказаний житловий будинок належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 .

На підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.02.2021 у справі № 447/74/21 позов задоволено, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований 25.11.2011, актовий запис № 136.

Згідно з копією акту від 10.06.2021, складеного комісією у складі депутата Старовецького О.С. та у присутності сусідів ОСОБА_6 та у присутності сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , встановлено, що позивач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 11.01.2021. Особистих речей такого у будинку не виявлено.

Згідно з копією постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 02.07.2021 у справі №447/2019/21, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн. за вчинення протиправних дій стосовно колишньої дружини за місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, відносно відповідача ОСОБА_2 27.11.2021 винесено терміновий заборонний припис серії АА №2025626 у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , стосовно постраждалої особи ОСОБА_2 строком на 10 діб.

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 1202, виданої 15.11.2022 старостою Дроговизького старостинського округу Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, у будинку АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: відповідач, позивач та діти сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_9 .

Відповідно до копії повідомлення т.в.о. начальника ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 06.04.2022, матеріали звернення ОСОБА_1 скеровано у Львівське районне управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області для опитування ОСОБА_2 .

Відповідно до копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивачки ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , від 06.05.2022, позивачка проживає разом із своїми дітьми за вказаною адресою, місце проживання колишнього чоловіка невідоме.

Відповідно до копії інформаційної довідки № 301807054 від 31.05.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження відносно ОСОБА_2 .

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон № 1871-IX).

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що: «у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 405 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів частини 2 статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивачки та зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить позивачці.

Відповідачі з вересня 2021 року без поважних причин за зареєстрованим місцем проживання відсутній.

Надаючи оцінку аргументам позивачки, суд зауважує, що відповідач з вересня 2021 року відсутній без поважних причин за зареєстрованим місцем проживання і відсутні будь-які фактичні дані на підтвердження наявності в нього інтересу до житла, у якому має зареєстроване місце проживання.

Відповідачем не наведено та не обґрунтовано поважності причин його відсутності у спірному будинку понад один рік. При цьому , судом враховано обставини, які встановлені рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 14.11.2022 у справі № 447/709/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спірним житловим будинком, а саме що позивачем не доведено у судовому засіданні, що відповідачка ОСОБА_1 будь-яким чином чинила йому перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , не підтверджено факту його виселення з вказаного будинку. Поведінка ОСОБА_2 після припинення проживання у домоволодінні ОСОБА_1 свідчить, що він втратив інтерес до житла, оскільки добровільно вибув із місця проживання, що знайшло своє підтвердження у судових засіданнях, впродовж тривалого часу він не з`являвся у будинку, після розірвання шлюбу із відповідачкою уклав шлюб з іншою жінкою, винаймав квартиру та проживав із такою. Крім того жив і працевлаштований у місті Винники Львівського району Львівської області».

Дане рішення ОСОБА_1 не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили.

Стосовно долучених до відзиву на позов листів відповідача, адресованих позивачу щодо досудового врегулювання спору , суд зазначає, що такі подані без надання доказів надсилання таких на адресу ОСОБА_1 , а тому не беруться судом до уваги.

З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що право відповідача на користування зазначеним житловим будинком, власником якого є позивачка, підлягає припиненню на вимогу позивачки на підставі частини 2 статті 405 ЦК України.

Припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що позивачка, у зв`язку із збереженням за відповідачем права користування належним йому житловим будинком та реєстрації його проживання у спірному будинку, вимушена нести витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю.

Щодо стягнення судових витрат суд вважає за необхідне зазначити таке.

У відзиві на позов відповідачем заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки вказана сума у розмірі 25 000 грн. є завищеною.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У постанові ВП ВС у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, сформовано правову позицію, згідно якої при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Згідно з ордером на надання правової допомоги серії ВС № 1172372, адвокат Ратич Т.М. є представником ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги № 100/22 від 15.11.2022.

На підтвердження факту отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат, представником відповідача долучено до справи, копію ордеру та копію договору про надання правової допомоги від 15.11.2022, за умовами якого загальна вартість послуг адвоката (гонорар адвоката) за цим договором становить 25 000 грн.

Зважаючи на категорію складності справи, кількість призначених судових засідань і присутності адвоката у таких, враховуючи клопотання представника позивача про зменшення судових витрат, відсутність доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, необхідність надання яких чітко передбачено нормами ЦПК України, суд вважає, що з позивача слід стягнути понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000 грн., що буде відповідати критерію реальності адвокатських витрат і розумної необхідності таких.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 141,259-261 Цивільного процесуального кодексу України, суд ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволити .

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким , що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000( п`ять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано,набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повне найменування імен сторін:

Позивач : ОСОБА_1 : РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання АДРЕСА_2

Повний текст рішення складено 21.03.2023

Суддя Друзюк М. М.