Справа № 523/82/23
Провадження №6/523/167/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2023 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Далеко К.О.

за участю секретаря судового засідання: Ахламової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в місті Одесі, заяву боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

Боржник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, якою просить:

- визнати судовий наказ, виданий Суворовським районним судом м.Одеси 26.01.2023р. у справі №523/82/23 про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 - таким, що не підлягає виконанню;

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована з адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 всю суму аліментів, безпідставно стягнутих та одержаних за виконавчим провадженням №71038434 Другого Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса).

В обґрунтування поданої заяви, заявник зазначив, що Суворовським районним судом м.Одеси 26.01.2023р. у справі №523/82/23 був виданий судовий наказ, за заявою ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50%прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі вказаного наказу, Другим Малиновським ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) 15.02.2023р. було відкрито виконавче провадження з виконання наказу, ВП №71038434. Разом із тим, вказаний судовий наказ виданий помилково, а також не у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, заявник не повідомила суду, що з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вже стягнуті за її позовом, згідно рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 06.09.2016р., у справі №523/5405/16-ц, яке набрало чинності 19.09.2016р., та яке він добровільно, за погодженням із ОСОБА_2 , виконує.

Ухвалою судді від 11.04.2023 року прийнято заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, до свого провадження, та призначено до розгляду.

Заявник (боржник) ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, його представник - адвокат Чебаненко О.А. надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та відсутність ОСОБА_1 , заяву підтримала у повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про розгляд справи належним чином, як шляхом направлення судової повістки за адресою її проживання, що зазначена у оспорюваному наказі, так і шляхом направлення смс-повідомлення на її номер телефону, причин неявки суду не повідомила, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталась.

Відповідно до ч.3 ст.442, ч.3 ст.433 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, не є перешкодою для вирішення заяви.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, доводи заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Суворовським районним судом м.Одеси 26.01.2023р. у справі №523/82/23 був виданий судовий наказ, за заявою ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50%прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2

Другим Малиновським ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) 15.02.2023р. було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного наказу №523/82/23, виданого Суворовським районним судом м.Одеси 26.01.2023р, виконавче провадження №71038434.

Суд виходить із того, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6,13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Між тим, судом встановлено, що звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_2 не повідомила суду, що з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вже стягнуті за її позовом, згідно до рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 06.09.2016р., у справі №523/5405/16-ц, яке набрало чинності 19.09.2016р.

Відомості про звернення ОСОБА_2 до органів державної виконавчої служби для примусового виконання рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 06.09.2016р., у справі №523/5405/16-ц, відсутні.

Водночас, суд приймає до уваги, що ОСОБА_1 виконує вищезазначене рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 06.09.2016р., у справі №523/5405/16-ц, добровільно, що підтверджується оригіналами квитанцій про проведення грошових переказів за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки.

Докази скасування рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 06.09.2016р., у справі №523/5405/16-ц, суду не надані. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 06.09.2016р., у справі №523/5405/16-ц, є чинним.

Відповідно до частини третьої ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною другою ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Суд виходить із того, що статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково, у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у частині четвертій статті 369 ЦПК України.

При цьому словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку, саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Як роз`яснив ВСС України в інформаційному листі від 01 липня 2015 року "Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах" у зв`язку з відсутністю чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

У даному випадку, судом встановлено, що фактично ОСОБА_2 двічі у судовому порядку вирішила питання про стягнення суми аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спочатку отримавши рішення суду від 06.09.2016 року, а через 7 років отримавши судовий наказ, що суперечить вимогам чинного законодавства.

При цьому, видача судового наказу №523/82/23 відбулась помилково, з причин не повідомлення ОСОБА_2 суду обставин наявності рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.09.2016 року. Тобто, фактично внаслідок дій ОСОБА_2 має місце подвійне стягнення з відповідача аліментів.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами заявника про наявність правових підстав для визнання судового наказу по справі №523/5405/16 таким, що не підлягає виконанню.

Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_2 , що якщо вона вважає, що з моменту винесення рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06.09.2016 року по справі №523/5405/16 значно покращилось матеріальне становище платника аліментів, то вона як матір дитини може подати до суду заяву про зміну способу стягнення аліментів, збільшення розміру аліментів, а не звертатись до суду із заявою про видачу судового наказу, як сталось у даному випадку.

При цьому, суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми аліментів, безпідставно стягнутих та одержаних за виконавчим провадженням №71038434 Другого Малиновського ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса).

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу щодо розміру сум стягнення за виконавчим провадженням №71038434 Другого Малиновського ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса), тому суд приходить до висновку, що решта вимог заяви в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми аліментів, безпідставно стягнутих та одержаних за виконавчим провадженням №71038434 Другого Малиновського ВДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса), задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 173, 432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву боржника ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню - задовольнити частково.

Визнати судовий наказ, виданий Суворовським районним судом м.Одеси 26.01.2023р. у справі №523/82/23 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу 30.12.2022р. до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 - таким, що не підлягає виконанню.

У задоволенні заяви в іншій частині відмовити .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала складена та підписана 20.04.2023 року.

Суддя К.О. Далеко