У Х В А Л А

Справа № 428/3277/20

№ 2-в/183/29/23

10 травня 2023 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі №428/3277/20 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури,-

В С Т А Н О В И В:

18.04.2023 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа у цивільній справі №428/3277/20 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, у якій заявник просить видати дублікат виконавчого листа у вищезазначеній справі, який було видано Сєвєродонецьким міським судом Луганської області.

Цивільна №428/3277/20 у розпорядженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області відсутня, у зв`язку з чим, ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року доручено цьому ж суду вирішити питання про відновлення втраченого судового провадження у вищезазначеній цивільній справі у зв`язку з необхідністю вирішення питання про видачу дубліката виконавчого листа, виданого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 року відкрито провадження у справі про відновлення втраченого судового провадження, призначено судове засідання, запропоновано учасникам судового процесу подати усі наявні у них документи і матеріали, що стосуються втраченого судового провадження.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення судового засідання без його участі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши зібрані матеріали, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів",враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06.03.2022 № 1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду на Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Цивільна справа №428/3277/20 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області не надходила та не передавалася.

Згідно до ч. 1 ст. 494 ЦПК України - на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч. 2 ст. 494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень (ЄДРСР) містяться електронні копії рішення та постанов, ухвалених судами першої, апеляційної та касаційної інстанції під час розгляду цивільної справи №428/3277/20 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури.

Враховуючи мету, для досягнення якої необхідно відновити втрачене провадження, суд приходить до висновку про достатність матеріалів для часткового відновлення втраченого судового провадження, а саме: рішення суду від 21.08.2013, постанови Луганського апеляційного суду від 17.05.2021, постанови Верхового Суду від 03.11.2021.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 81, 258-260, 493, 494 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відновити частково втрачене судове провадження у цивільній справі №428/3277/20 за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, а саме:

- рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20.01.2021 такого змісту:

«Справа № 428/3277/20

Провадження № 2/428/1625/2020

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Шубочкіної Т.В.,

за участю секретарів Погребної Л.М., Підгорної Я.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника позивача ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державного казначейства України шляхом списання в безспірному порядку суми матеріальної шкоди у розмірі 5000 гривень, кошти витрачені на час поїздки на засідання Верховного Суду України у розмірі 1174,44 гривні та суму компенсації моральної шкоди в розмірі 3 000 000 гривень. В обгрунтування позову зазначив, що в 2015 році відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа № 0000062 за ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, за розглядом якої Лисичанським міським судом Луганської області 30.07.2018 року був ухвалений виправдальний вирок. Позицію суду першої інстанції підтвердила апеляційна інстанція 15.02.2019 року і Верховний Суд України.

Він вважає, що кримінальна справа проти нього була сфабрикована, за надуманим обвинуваченням у нього було проведено обшуки, здійснювалося втручання у його поштове сполучення, були прочитані та переписані всі приватні записи телефонних номерів з прізвищами та іменами, всі вхідні дзвінки, текстові повідомлення. В матеріалах кримінальної справи знаходить інтимне фото його з дружиною в спальні. Він був принижений при проведенні обшуків у нього вдома та в гаражі, йому були спричинені тілесні ушкодження, після чого стан його здоров`я погіршився. Прокуратура Луганської області розповсюджувала проти нього брехливу інформацію про те, що він злочинець і займається придбанням, зберіганням та розповсюдженням вогнепальної зброї та постановила рішення про тимчасове вилучення належного йому майна. До теперішнього часу в реєстрах органів внутрішніх справ він є особою, яку прокуратурою Луганської області 08.07.2015 року повідомлена про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263, ч.2 ст.262 КК України.

Після його побиття у сукупності із психологічним тиском та після травми голови він опинився у лікарні. Крім того, він відчував найсильніші душевні хвилювання та стрес. Його стан здоров`я погіршився і в 2016 році він був звільнений з лав МВС через хворобу.

Він сплатив заставу у розмірі 25000 тисяч гривень, що позбавило його грошей. Через обвинувачення його звільнили з роботи, його дружина перебувала у декретній відпустці, із-за кримінального переслідування йому ставили перепони в отриманні статусу учасника бойових дій.

Ним були витрачені грошові кошти на поїздку до Верховного суду України в розмірі 1174,44 гривні, послуг адвоката у розмірі 55000 гривень, на придбання палива для явки в органи внутрішніх справ на допити у розмірі 5000 гривень.

Представник Луганської обласної прокуратури в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що в обґрунтування свого позову ОСОБА_1 належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача не поклав, не надано жодних доказів, які підтверджують міркування, з яких виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, а також не підтверджено наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями та рішеннями відповідача. Просив відмовити у задоволенні позову.

Державною казначейською службою України наданий відзив, в якому зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, факт закриття кримінального провадження за відсутністю в діях осіб складу кримінального правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що позивач, який є її чоловіком, користувався повагою в колективі. Після того, як відносно нього сфабрикували кримінальну справу від нього всі відвернулися, у нього був відсутній настрій, з`явилася депресія, був морально принижений, став палити та приймав заспокійливі. У зв`язку з погіршенням здоров`я звертався за медичною допомогою. На залог зайняли грошей, було скрутне становище. Взаємовідносини у родині погіршилися. Бачила, як при обшуку гаражу її чоловіка били співробітники спецслужб, після чого у нього була травма голови.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що із позивачем він знайомий майже 30 років. Після порушення кримінального провадження ОСОБА_1 дуже хвилювався, скаржився на життя, проходив лікування у неврологічному відділенні лікарні. У зв`язку із підозрою у нього змінилося ставлення до ОСОБА_1 , він перестав йому довіряти. Після виправдання у позивача змінився настрій, появилася тяга до життя.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що із позивачем у нього дружні стосунки, при обранні запобіжного заходу він виступав поручителем. Після порушення кримінального провадження до ОСОБА_1 багато людей, які його знали, змінили своє ставлення. ОСОБА_1 був приголомшливий. Родина була в скрутному становищі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи, а також докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

18.03.2015 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження № 0000062.

08.07.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, а 20.08.2016 року обвинувальний акт направлений до Лисичанського міського суду Луганської області.

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 30.07.2018 року ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені та виправданий за недоведеністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.262 КК України.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15.02.2019 року вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 30.07.2018 року залишений без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.10.2019 року ухвала Апеляційного суду Луганської області залишена без змін.

ОСОБА_1 з 15.01.1999 року проходив службу в органах внутрішніх справ. 16.04.2015 року його було звільнено згідно наказу №130 о/с «По особовому складу» з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського РВ УМВС України в Луганській області за п.64 «е» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС, - за порушення дисципліни. Його права були поновлені постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.11.2015 року, якою ОСОБА_1 поновлено на роботі.

Позивача 18.11.2016 року було звільнено з лав органів внутрішніх справ у запас ЗС України за п.64 «б» - через хворобу. Згідно свідоцтва про хворобу №131 від 01.09.2016 року (на момент звільнення) військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Луганській області» ОСОБА_1 встановлений діагноз: «ЗЧМТ, струс головного мозку. Забій м`яких тканин голови (травма 08.12.2008 року при виконанні службових обов`язків). Посттравматична енцефалопатія ІІ ст. змішаного генезу, стадія декомпенсації (посттравматична 2008 р., гіпертонічна), синдром лікворної дисциркуляції, виражений астено-вегетативний синдром з частими вегето-судинними пароксизмами. ТІА в вертебро-базилярному басейні (17.08.2015 р.). Гіпертонічна хвороба ІІ (ГЛШ), ступінь 2, ризик 3. Кризова течія. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Стенокардія напруження. СН-І. ФК-ІІ. Ангіопатія сітківки обох очей. Травма пов`язана з виконанням службових обов`язків. Захворювання пов`язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час».

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 8ІІ/ХІІІ/41 від 08.09.2016 року ОСОБА_1 наданий статус учасника бойових дій.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При цьому, стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Згідно п.3 Порядку №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до ч.1 п.35 порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Згідно п.9 Перехідних та прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Ствердження позивача, що прокуратурою Луганської області в засобах масової інформації розповсюджувалися відомості про вчинене ним начебто кримінальне правопорушення суд не приймає до уваги, бо в наданих суду статтях та публікаціях СМІ прізвище позивача ніде прямо не зазначено.

Що стосується фото інтимного характеру у матеріалах кримінальної справи, на якому зображений він та його дружина, і яке, на думку позивача, стало відоме широкому колу осіб, суд прийшов до наступного. Згідно статті 433 ЦК України об`єктами авторського права є твори, до яких відносяться і фотографічні твори. Стаття 442 ЦК України визначає, що твір вважається опублікованим, якщо він будь-яким способом повідомлений невизначеному колу осіб, у тому числі виданий, публічно виконаний, публічно показаний, переданий по радіо чи телебаченню, відображений у загальнодоступних електронних системах інформації. Оприлюднення твору це здійснена за згодою автора чи іншого суб`єкта авторського права і суміжних прав дія, що вперше робить твір доступним для публіки. Суд не погоджується із твердженням позивача, що фото стало публічним, бо воно знаходиться в матеріалах кримінального провадження і доступно лише визначеному колу осіб.

Що стосується претензії позивача до Луганської обласної прокуратури щодо невнесення в реєстр МВС відомостей щодо виправдального вироку відносно нього, суд вважає її необґрунтованою, бо внесення змін не відноситься до компетенції органів прокуратури.

Твердження позивача, що 16.04.2015 року його було звільнено з посади у зв`язку із порушенням відносно нього кримінального провадження не відповідає дійсності, також як і існування у зв`язку із кримінальним провадженням перепон в отриманні статусу учасника бойових дій.

Твердження позивача, що проведення досудового та судового слідства стали причиною погіршення його здоров`я, у зв`язку з чим його було звільнено з роботи, жодним чином не підтверджено, равно як і не знайшли свого підтвердження витрати пального на суму 5000 гривень.

Суд не може встановити причинний зв`язок між знаходженням позивача постійно у лікувальних закладах із захворюваннями і впливом та наслідками порушення та розгляду кримінального провадження на його здоров`я, бо це є компетенцією інших установ. Суд також приймає до уваги те, що позивачем в 2008 році була отримана травма голови, після якої йому було встановлено відповідний діагноз. В свідоцтві про хворобу № 131 від 01.09.2016 року зазначено, що ОСОБА_1 за наслідками травми лікувався амбулаторно, в умовах денного та цілодобового стаціонару.

Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У відповідності до ч. 3 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зазначені докази не були представлені в судове засідання і не містяться в матеріалах справи, а тому і визначити розмір витрат на правничу допомогу адвоката у суду немає можливості. Крім того, з матеріалів справи убачається, що за весь час проведення досудового розслідування і розгляду справ в різних судових інстанціях, змінювалися і адвокати.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій прокуратури Луганської області по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями прокуратури та шкодою, на яку посилається позивач.

В даному випадку позивач не в повній мірі довів незаконність дій відповідачів, які спричинили матеріальну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

В той же час суд вважає за можливе стягнути на користь позивача вартість залізничних квітків у сумі 1174,44 гривні для проїзду до Верховного Суду, що знайшло своє підтвердження в матеріалах справи.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судом вирішено питання щодо судового збору.

Керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Держава Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування матеріальної шкоди суми в розмірі 1174 (одна тисяча сто сімдесят чотири) гривні 44 копійки шляхом списання коштів з відповідних рахунків.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Шубочкіна»

- постанову Луганського апеляційного суду від 17.05.2021 такого змісту:

« Справа № 428/3277/20

Провадження № 22-ц/810/182/21

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Коновалова В.А., Луганська В.М.

за участю секретаря судового засідання Залюшного О.Г.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Луганська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційні скарги

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Шубочкіної Т.В., в залі судових засідань Сєвєродонецького міського суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

за позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, у якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державного казначейства України шляхом списання в безспірному порядку суми 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, на відшкодування матеріальної шкоди суми 5 000 грн, кошти затрачені на придбання палива для автомобілю, суми 1174,44 грн, кошти витрачені під час поїздки на засідання Верховного суду 10.10.2020 та суми 55 000 грн судових витрат.

Позовна заява обґрунтована тим, що в 2015 році відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа № 0000062 за ч. І ст. 262, ч. І ст. 263 КК України, за розглядом якої Лисичанським міським судом Луганської області 30.07.2018 року був ухвалений виправдувальний вирок.

Внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування кримінальної справи обшуку, та інших процесуальних дій, позивачу було завдано моральних страждань, його звичайний образ життя було порушено, погіршився стан здоров`я, йому було завдано моральну шкоду.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року ухвалено позовну заяву ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державного казначейства України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування матеріальної шкоди суми в розмірі 1174 (одна тисяча сто сімдесят чотири) гривні 44 копійки шляхом списання коштів з відповідних рахунків.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не в повній мірі довів незаконність дій відповідачів, які спричинили матеріальну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили.

Позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважав за можливе стягнути на користь позивача вартість залізничних квитків у сумі 1174,44 грн для проїзду до Верховного Суду.

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_1 та адвокат Мєдвєдєв С.С. посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просять скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що оскільки відносно позивача судом винесено виправдувальний вирок, його обвинувачення у вчинені злочину було незаконним та таким, що призвело до заподіяння моральної шкоди, а тому наявні підстави для задоволення пред`явлених вимог.

Луганською обласною прокуратурою подано відзив на апеляційну скаргу, у якому ставиться питання про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

У судовому засіданні ОСОБА_1 надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримав, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального права.

Представник Луганської обласної прокуратури Смирнов О.О. надав пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Судом встановлено, що 18.03.2015 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження № 0000062.

08.07.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.І, ч.2 ст.262, ч.І ст.263 КК України, а 20.08.2016 року обвинувальний акт направлений до Лисичанського міського суду Луганської області.

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 30.07.2018 року ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені та виправданий за недоведеністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.263, ч. 1 ст.262 КК України.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15.02.2019 року вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 30.07.2018 року залишений без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.10.2019 року ухвала Апеляційного суду Луганської області залишена без змін.

ОСОБА_1 з 15.01.1999 року проходив службу в органах внутрішніх справ. 16.04.2015 року його було звільнено згідно наказу №130 о/с «По особовому складу» з посади оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського РВ УМВС України в Луганській області за п.64 «е» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС, - за порушення дисципліни. Його права були поновлені постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.11.2015 року, якою ОСОБА_1 поновлено на роботі.

Позивача 18.11.2016 року було звільнено з лав органів внутрішніх справ у запас ЗС України за пМ «б» - через хворобу. Згідно свідоцтва про хворобу №131 від 01.09.2016 року (на момент звільнення) військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Луганській області» Науменко П.А встановлений діагноз: «ЗЧМТ, струс головного мозку. Забій м`яких тканин голови (травма 08.12.2008 року при виконанні службових обов`язків). Посттравматична енцефалопатія II ст. змішаного генезу, стадія декомпенсації (посттравматична 2008 р., гіпертонічна), синдром лікворної дисциркуляції; виражений астено-вегетативний синдром з частими вегето-судинними пароксизмами. ТІА в вертебро- базилярному басейні (17.08.2015 р.). Гіпертонічна хвороба II (ГЛИІ), ступінь 2, ризик 3. Кризова течія. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Стенокардія напруження. СН-І. ФК-ІІ. Ангіопатія сітківки обох очей. Травма пов`язана з виконанням службових обов`язків. Захворювання пов`язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час».

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 8ІІ/ХІІІ/41 від 08.09.2016 року ОСОБА_1 наданий статус учасника бойових дій.

Так, статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18 (провадження № 61-13986св20).

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним, колегія судді дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволені позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, колегія суддів вважає, що його початком є 20.08.2015 року, а останнім днем перебування позивача під слідством і судом є 30.07.2018 року, тобто 2 роки 11 місяців 10 днів.

Закон про державний бюджет на 2021 рік встановив мінімальну зарплату 6000 грн з 1 січня.

Таким чином, розмір моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, складає 212129,03 грн (35 місяців 10 днів х 6000 грн).

Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача протягом вказаного періоду під слідством та судом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, в даному випадку - 212129,03 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 55 000 грн, місцевий суд виходив із того, що на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права, стороною позивача не було надано суду першої інстанції будь-яких доказів, що підтверджують вчинення процесуальних дій, не надано доказів (акти виконаних робіт), з яких вбачалося б кількість часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення цих вимог.

Проте, з таким висновком суду, в повному обсязі, погодитися не можна.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовуються - суми, сплачені у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Згідно Договору про надання правової допомоги від 11.02.2017 року ОСОБА_1 та адвокат Мєдвєдєв С.С. визначили гонорар за участь адвоката у кримінальній справі в сумі 5 000 грн.

Відтак, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу підлягають задоволенню в обґрунтованому розмірі 5 000 грн.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо недоведеності позивачем вимог про відшкодування витрат на придбання пального на суму 5 000 грн, а також, в частині стягнення суми 1174,44 грн.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, сум, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги, скасувати та постановити і цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 212129,03 грн на відшкодування моральної шкоди та суму, сплачену у зв`язку з поданням юридичної допомоги 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, сум, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги, скасувати та постановити і цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 212129,03 грн на відшкодування моральної шкоди та суму, сплачену у зв`язку з поданням юридичної допомоги 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Карташов

Судді В.А.Коновалова

В.М. Луганська»;

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.11.2021 такого змісту:

«Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 428/3277/20

провадження № 61-9985св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Луганська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року у складі судді

Шубочкіної Т. В. та постанову Луганського апеляційного суду від 17 травня

2021 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А.,

Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 20120 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури.

Позов мотивовано тим, що в 2015 році відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа № 0000062 за частиною першою статті 262, частиною першою статті 263 КК України, за розглядом якої Лисичанським міським судом Луганської області 30 липня 2018 року був ухвалений виправдувальний вирок.

Внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування кримінальної справи обшуку, та інших процесуальних дій, позивачу було завдано моральних страждань, його звичайний образ життя було порушено, погіршився стан здоров`я, йому було завдано моральну шкоду.

ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна в особі Державного казначейства України шляхом списання в безспірному порядку суми

3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, на відшкодування матеріальної шкоди суми 5 000,00 грн, кошти затрачені на придбання палива для автомобіля, 1 174,44 грн кошти витрачені під час поїздки на засідання Верховного Суду 10 жовтня 2020 року та 55 000,00 грн судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня

2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування матеріальної шкоди суми в розмірі 1 174,44 грн шляхом списання коштів з відповідних рахунків.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не в повній мірі довів незаконність дій відповідачів, які спричинили матеріальну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили.

Позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважав за можливе стягнути на користь позивача вартість залізничних квитків у сумі 1 174,44 грн для проїзду до Верховного Суду.

Постановою Луганського апеляційного суду від 17 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня

2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, скасовано та постановлено у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 212 129,03 грн на відшкодування моральної шкоди та суму, сплачену у зв`язку з наданням юридичної допомоги 5 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення з врахуванням вимог закону. Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 1498цс18) та вирахував її виходячи з мінімального розміру заробітної плати (Закон про державний бюджет на 2021 рік встановив мінімальну зарплату 6000 грн з 1 січня) за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з 20 серпня 2015 року часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили 30 липня 2018 року (2 роки 11 місяців 10 днів).

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

22 червня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 травня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не правильно визначив період перебування позивача під слідством та судом. При цьому, заявник вказує, що встановлений законодавством мінімум може бути збільшено.

16 червня 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від

20 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 травня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами повністю було залишено поза увагою обставини моральних страждань.

Доводи інших учасників справи

27 серпня 2021 року Луганська обласна прокуратура через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної ОСОБА_1 відмовити.

09 вересня 2021 року Луганська обласна прокуратура через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 відмовити.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 травня 2021 року у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Сєвєродонецького міського суду Луганської області.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1

ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 січня 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 17 травня 2021 року у даній справі.

20 серпня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Фактичні обставини справи

18 березня 2015 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження № 0000062.

08 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, другою статті 262, частиною першою статті 263 КК України, а 20 серпня 2016 року обвинувальний акт направлений до Лисичанського міського суду Луганської області.

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 30 липня 2018 року ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені та виправданий за недоведеністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, другою статті 262, частиною першою статті 263 КК України.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 30 липня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року ухвала апеляційного суду Луганської області залишена без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, оскільки вироком суду ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені та виправданий за недоведеністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень.

Разом з цим, апеляційний суд розглядаючи справу в апеляційному порядку та змінюючи рішення суду першої інстанції в частині суми відшкодування моральної шкоди не звернув уваги на таке.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Така правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, від якої не відступила Велика палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на

2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня 6 000,00 грн.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, колегія суддів вважає, що його початком є 18 березня 2015 року (день внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань), а останнім днем перебування позивача під слідством і судом є 30 липня 2018 року (дата винесення вироку Лисичанського міського суду Луганської області, оскільки згідно частини першої статті 377 КПК України до набрання вироком суду законної сили він в усіх випадках виконується негайно в частині звільнення підсудного з-під варти у разі виправдання), тобто позивач під слідством та судом перебував 3 роки 4 місяці 12 днів.

Таким чином, станом на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції мінімальна заробітна плата становить 6 000,00 грн та за період часу перебування позивача під слідством 3 роки 4 місяці 12 днів її розмір становить

240 000,00 грн.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, а відповідно він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», апеляційний суд неправильно визначився з терміном перебування

ОСОБА_1 під слідством та судом, у зв?язку із чим визначив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню неправильно.

Щодо стягнення моральної шкоди

Суд апеляційної інстанції розглянувши справу, зробив висновок, що завдана позивачу шкода підлягає стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі

№ 910/23967/16).

На вказані обставини суд апеляційної інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині стягнення суми коштів з 212 129,03 грн на 240 000,00 грн та в частині стягнення не з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а безпосередньо з Державного бюджету України.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Луганського апеляційного суду від 17 травня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, змінити, виклавши резолютивну частину постанови в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 240 000,00 грн компенсації моральної шкоди».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов»

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів.

Ухвала суду складена і підписана 10 травня 2023 року .

Суддя Оладенко О.С.