ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1082/23 Справа № 204/4263/21 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пантилеєнко Златоміра Сергіївна, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року в цивільній справі номер 204/4263/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй з відповідачами на праві спільної часткової власності у рівних частинах - 1/3, належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,12 кв. м та житловою площею 34,1 кв. м. Однак, у зв`язку з погіршенням її стосунків з відповідачами, останні заборонили їй заходити до квартири та зайняли її частину. Вирішити питання мирним шляхом з відповідачами вона не може, оскільки останні стоять на своєму та ведуть себе агресивно по відношенню до неї.

Вважала, що суд повинен захистити її право володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності (1/3).

Просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виділення їй у користування кімнати, площею 11,4 кв. м, ОСОБА_1 - кімнату, площею 14,8 кв. м та ОСОБА_3 - кімнату, площею 7,9 кв. м, при цьому, залишивши в загальному користуванні: кухню 10,6 кв. м, вбиральню площею 1,2 кв. м, ванну кімнату площею 2,5 кв. м, коридор площею 5,5 кв. м та комору 1,1 кв. м.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про встановлення порядку користування житловим приміщенням - задоволено.

У квартирі АДРЕСА_1 виділено ОСОБА_2 у користування кімнату №1 площею 11,4 кв. м, ОСОБА_1 виділено у користування кімнату № 3 площею 14,8 кв.м та ОСОБА_3 у користування кімнату №2 площею 7,9 кв. м, всі інші приміщення залишено в загальному

користуванні.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 454,00 грн з кожної.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пантилеєнко З.С., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, неправомірним, безпідставним та винесеним з порушенням норм процесуального права. Викладені в ньому висновки є хибними та зробленими без встановлення всіх обставин, що мають важливе значення для вирішення справи, зокрема судом було прийнято до уваги неналежні докази та визнано доведеними факти, що не відповідають дійсності.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість виділити в користування сторін житлові приміщення в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до їх часток у такій квартирі. Судом не було встановлено неможливість виділу у користування кожному зі співвласників у натурі частини спірного нерухомого майна, розмір якої був би співмірним розміру частки у праві власності на спільне майно, без порушення їх прав.

Виділення позивачці за запропонованим нею варіантом встановлення порядку користування квартирою кімнати 11,4 кв. м перевищує належну їй частку жилої площі на 0.04 кв. м, а виділення ОСОБА_1 1 кімнату площею 14.8 кв. м збільшує належну їй частку жилої площі на 3.44 кв. м, при цьому виділення ОСОБА_3 кімнату площею 7,9 кв. м зменшує належну їй частку жилої площі на 3.46 кв.м. Враховуючи, що у спірній квартирі проживають та зареєстровано троє осіб (мати та двоє дітей), а житлова площа складає 34,1 кв. м, позивачка буде фактично 4 особою, тобто на кожного власника припадає по 15,5 кв. м загальної та 8,5 кв. м житлової площі, визначення порідку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб.

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів відносно встановлення користування квартири, а саме відповідного експертного висновку, який би підтверджував її бачення способу користування квартирою або спростовував його та надавав альтернативний спосіб користування у урахуванням осіб які там проживають.

Підкреслює, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє вимог Управління - служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Дозвіл органу опіки та піклування потрібен не лише в тому разі, якщо дитина є співвласником нерухомості, а й у тому випадку, якщо має місце реєстрація дитини в житловому приміщенні.

На момент винесення рішення від 19 квітня 2022 року відповідачці ОСОБА_3 не було 18 років, вона є однією зі співвласників квартири, в якій встановлюється порядок користування житловим приміщенням.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідною онукою позивачки та проживає/зареєстрована в квартирі, відносно якої встановлюється порядок користування житловим приміщенням. Отже, органи опіки та піклування повинні надати висновок стосовно своєї позиції в інтересах двох дітей відносно встановлення порядку користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

Від позивачки та третьої особи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Пантилеєнко З.С. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, рішення суду

скасувати.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 апеляційну скаргу не

визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.

Третя особа - Управління - служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України, подала заяву про розгляд справи за відсутністю її представника (а.с. 236, 249).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 грудня 2010 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець К.О. та зареєстрованого в реєстрі 23 грудня 2010 року за №2619 та витягу про державну реєстрацію речових прав, виданому КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 23 грудня 2010 року позивачка разом з відповідачами є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13-14, 15).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 ) від 23 грудня 2010 року вказана квартира знаходиться на другому поверсі будинку та має площу: загальну - 62,1 кв. м та житлову - 34,1 кв. м. Квартира складається з: кімнати 1 - 11,4 кв. м, кімнати 2 - 7,9 кв. м, кімнати 3 - 14,8 кв. м, кухні - 10,6 кв. м, вбиральні 1,2 кв. м, ванної кімнати - 2,5 кв. м, коридору - 10,9 кв. м, комори - 1,1 кв. м. Крім того, квартира обладнана балконом 0,9 кв. м (а.с. 18-20, 47-50).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є обґрунтованими, підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України,

або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Такі ж положення закріплені в ч. 1 ст. 321 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Нормами статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року №6-1500цс15.

Приписами ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці) належить квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 62,1 кв. м, а житлова - 34,1 кв. м, тобто на кожного власника квартири припадає по 20,7 кв. м загальної та 11,36 кв. м житлової площі.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру

АДРЕСА_1 від 23 грудня 2010 року спірна квартира складається з окремих кімнат: площею - 11,4 кв. м, площею - 7,9 кв. м, площею - 14,8 кв. м; кухні - 10,6 кв. м, вбиральні 1,2 кв. м, ванної кімнати - 2,5 кв. м, коридору - 10,9 кв. м, комори - 1,1 кв. м та квартира обладнана балконом площею 0,9 кв. м.

Суд першої інстанції правильно встановив, що виділення позивачці за запропонованим нею варіантом встановлення порядку користування квартирою кімнату площею 11,4 кв. м перевищує належну їй частку жилої площі на 0,04 кв. м, але вона не є значною.

Проте, оскільки виділення ОСОБА_1 кімнату площею 14,8 кв. м збільшує належну їй частку жилої площі на 3,44 кв. м, а виділення ОСОБА_3 кімнату площею 7,9 кв. м зменшує належну їй частку жилої площі на 3,46 кв. м, тобто, відповідачам має бути виділено дві кімнати загальною площею 22,7 кв. м (14,8 кв. м. + 7,9 кв. м.) без визначення конкретних кімнат.

Інші приміщення: кухня - 10,6 кв. м, вбиральня 1,2 кв. м, ванна кімната - 2,5 кв. м, коридор - 10,9 кв. м, комора - 1,1 кв. м залишити в спільному користуванні.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про виділення відповідачам конкретних кімнат, оскільки вони не визнають позовні вимоги, у тому числі щодо виділення їм у користування саме тих кімнат, що запропоновані позивачкою. Позивачка не довела обґрунтованості такого порядку користування відповідачами двох спірних кімнат.

В цій частині апеляційна скарга є обґрунтованою.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно визначив, що позивачка як співвласник має право на надання їй в користування конкретної кімнати площею 11,4 кв. м, виходячи з її 1/3 частки.

З наведеної вище норми статті 358 ЦК України щодо здійснення права володіння та користування майном вбачається, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Саме таке право здійснила позивачка ОСОБА_2 , звернувшись з позовом до суду.

Встановлений порядок користування не є поділом в натурі, а тому не позбавляє відповідачів їх права власності на 1/3 частину квартири кожного.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не повному обсязі встановив обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін та ухвалив рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України вказані обставини є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача і зміни рішення суду першої інстанції зі зменшенням розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пантилеєнко Златоміра Сергіївна, задовольнити частково, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року - змінити, виклавши резолютивну частину наступним змістом.

Позовні вимоги ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (), про встановлення порядку користування житловим приміщенням задовольнити частково.

У квартирі АДРЕСА_1 виділити ОСОБА_2 у користування кімнату площею 11,4 кв.м, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділити у користування кімнати площею 14,8 кв.м та площею 7,9 кв.м, всі інші приміщення залишити в загальному користуванні.

Стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 06 березня 2023 року.

Суддя: