Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7582/20 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 31 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого- судді Трояновської Г.С .

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу № 296/7582/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , що діє як законний представник від імені неповнолітнього сина ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Служба у справах дітей Житомирської міської ради, про визнання недійсним договору дарування частини квартири та скасування запису про реєстрацію права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Петровської М.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із названим позовом та просили:

- визнати недійсним договір дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що діє як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за р/№4813;

- скасувати запис №14009 від 04.07.2007 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на 2/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

В обгрунтування вимог позивачі зазначили, що 03.04.2007 ними укладено договір дарування частини квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого вони подарували належні їм по частини квартири на користь малолітнього сина позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 . В інтересах ОСОБА_4 діяла як законний представник ОСОБА_3 . Зазначений договір дарування був укладений з метою забезпечення прав малолітнього ОСОБА_4 при здійсненні продажу іншої квартири, де він був зареєстрований. Договір був укладений з умовою, що при купівлі ОСОБА_3 іншої квартири, вона зареєструє там неповнолітнього сина та поверне подаровані частки квартири позивачам шляхом укладання договору дарування. Відповідач продала квартиру та разом з ОСОБА_2 , як подружжя, згідно договору купівлі-продажу від 13.04.2007 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира була оформлена на ОСОБА_2 , оскільки з ним було укладено кредитний договір на придбання квартири. В подальшому шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. 06.03.2020 ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я відповідачки, згідно якої вона представляла його інтереси щодо придбаної по кредитному договору квартири. ОСОБА_3 скористалась довіреністю на власний розсуд та, діючи проти волі позивачів, подарувала зазначену квартиру своїй матері. Вважаючи, що ОСОБА_3 не виконала умов укладеного 03.04.2007 договору дарування частини квартири, ввела їх в оману, позивачі звернулись з позовом до суду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Основний зміст апеляційної скарги зводиться до викладу обставин, якими позивачі обгрунтовували позовні вимоги у позовній заяві.

Окрім того ОСОБА_2 зазначив, що в період проживання з відповідачкою став інвалідом першої групи і на даний час не може зареєструватись у квартирі, хоча постійно там проживає з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .

Вказує, що судом першої інстанції не враховано положень ст. 230 ЦПК України та необгрунтовано відмовлено в задоволені позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

До суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про дату та час розгляду були повідомлені належним чином.

Розгляд справи апеляційним судом неодноразово відкладався за клопотанням сторони позивачів.

Перед початком чергового розгляду справи, 16.03.2023, до апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_2 адвоката Божок Л.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку з виявленням захворювання COVID-19. До клопотання додано консультативний висновок від лікаря на іншу особу та відносно іншого захворювання.

А тому, враховуючи неодноразове відкладення розгляду справи, відсутність належних доказів на підтвердження причини неявки представника позивача, колегія суддів вирішила розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених про розгляд справи належним чином (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 та члени його сім`ї - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 володіли в рівних частках на праві спільної власності квартирою за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 15 січня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 лютого 2003 року №41459 (т. 1, а.с. 10,11).

Актовим записом про шлюб №1067 від 26.07.2003 підтверджується, що між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено шлюб, після реєстрації якого ОСОБА_6 змінив прізвище на « ОСОБА_8 ». Зазначені обставини підтверджено листом відділу ДРАЦС у м. Житомирі №3309/16/22.23-15 від 01.12.2021 (т.1 а.с.164).

Відповідно до рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 29.03.2007 №210 Про надання дозволу на дарування, купівлю, обмін, продаж житла та акцій, від імені дітей, та внесення змін до рішень міськвиконкому, вирішено надати дозвіл ОСОБА_3 , яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , здійснити продаж належної йому частки приватизованої квартири АДРЕСА_3 , при умові дарування частини двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , на ім`я дитини; поставлено до відома державні нотаріальні контори, приватних нотаріусів здійснювати нотаріальні дії відповідно до даного рішення (т. 1, а.с. 12).

03 квітня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла як законний представник від імені малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за №4813 (т. 1, а.с. 6-7).

Згідно п.п.1.1 та п.п.1.2 п.1 вказаного договору дарування ОСОБА_1 передав безоплатно (подарував) 1/4 частину квартири, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність (подарував) 1/4 частину квартири, а ОСОБА_4 прийняв у власність (дар) 2/4 частини квартири АДРЕСА_4 , загальна площа якої становить 51,2 кв.м., а житлова площа становить 30,5 кв.м.

Відповідно до п.п.1.3 п.1 договору дарування, частини квартири, 2/4 частини подарованої квартири належить дарувальникам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду 15 січня 2003 року за №43152.

Згідно п.п.1.5 п.1 вказаного договору, дарувальники довели до відома представника обдаровуваного, а представник обдаровуваного взяла до уваги, що майно є особистою власністю дарувальників.

У відповідності до п.п.3.1 п.3, п.п.4.1 та п.п.4.2 п.4 договору, договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації; право власності виникає у обдаровуваного з моменту прийняття частини квартири, державної реєстрації договору та прав власності відповідно до вимог чинного законодавства України; обдаровуваний повинен зареєструвати цей договір в органах державної реєстрації.

03 квітня 2007 року вказаний договір дарування частини квартири зареєстровано у Державному реєстрі правочинів за №2005002, витяг № 3782454 (т. 1, а.с. 8).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15109293 за ОСОБА_4 оформлено право спільної часткової власності на 2/4 частини квартири АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 9).

13 квітня 2007 року між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу квартири відповідно до умов якого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках кожен передали у власність (продали), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) цілу квартиру АДРЕСА_5 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я, зареєстрований в реєстрі за №5298 (т. 1, а.с. 13-15).

06 березня 2020 року ОСОБА_2 видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., відповідно до умов якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси в банківських (фінансових) установах; знімати заборони з квартири АДРЕСА_5 , продати квартиру (т.1, а.с. 16).

Згідно інформаційної довідки №220895495 від 19.08.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з 29.05.2020 квартира АДРЕСА_5 , належить на праві приватної власності ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2020 (т.1 а.с. 18).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено, що ОСОБА_3 , яка діяла від імені малолітнього обдаровуваного ОСОБА_4 , навмисно ввела їх в оману щодо обставин, які мають істотне значення, щодо договору дарування частини квартири АДРЕСА_4 від 03 квітня 2007 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначили, що при укладенні оскаржуваного договору у них з відповідачкою була попередня домовленість про те, що вона здійснить купівлю іншої квартири та поверне подаровані частки квартири шляхом укладання договору дарування на користь позивачів. ОСОБА_3 обумовлену домовленість не виконала. Тому позивачі вказали, що відповідачка при укладанні оспорюваного договору ввела ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оману.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до положень ч.1 ст.723 ЦК України, договором дарування може бути встановлений обов`язок дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного провочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природу правочину, прав та обов`язків сторін. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись саме стороною оскаржуваного правочину, яка діяла під впливом обману. Отже стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2007 року між позивачами та ОСОБА_3 , що діяла як законний представник від імені малолітнього сина ОСОБА_4 , був укладений договір дарування квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за №4813 (а.с. 6-7).

Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 04.07.2007 року КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» в книзі № 162 номер запису № 14009, реєстраційний номер у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 41459 (а.с.9).

Відповідно до п.1.1 Договору дарування, ОСОБА_1 передав безоплатно (подарував) 1/4 частину квартири, ОСОБА_2 передав безоплатно (подарував) 1/4 частину квартири, а ОСОБА_4 прийняв в дар 2/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 6 Договору дарування, дарувальники посвідчили, що даний Договір відповідає їх інтересам, волевиявлення позивачів є вільним та усвідомленим. Вони гарантують, що квартира нікому не продана, не подарована, не закладена, не передана як внесок до статутного фонду юридичних осіб, під податковою заставою в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Прихованих недоліків, а також прав на відчужувану квартиру у третіх осіб немає.

Пунктом п.п.6.1 п. 6 також позивачі та відповідачка підтвердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Відповідно до п.п.8.2 п. 8 Договору дарування, всі витрати пов`язані з укладанням цього договору сплачують сторони в рівним частках.

Відповідно до п.п.8.5 п. 8 Договору дарування, зміст ст.,717,719,722,728,214,203,215,651 ЦК України сторонам відомий та роз`яснений.

Відповідно до п.8.6 п. 8 Договору дарування, позивачі та відповідачка підтвердили, що всі попередні правочини, стосовно предмету цього договору, відміняє, і робить недійсним всі інші зобов`язання, які мали бути прийняті або зроблені сторонами в усній чи письмовій формі до укладання цього договору.

Таким чином, як вбачається із умов оспорюваного позивачами договору дарування, підписанням цього договору сторони засвідчили, що текст вказаного договору прочитано, його умови їм повністю зрозумілі, юридичні наслідки укладення договору та обов`язки сторін, їх захист, витрати, пов`язані з оформленням цього договору нотаріусом роз`яснено.

Згідно змісту та умов Договору дарування, позивачі при його укладенні вільно та усвідомлено безоплатно передали по частини квартири відповідачу. Позивачі та відповідачка підтвердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Доказів на підтвердження відсутності волевиявлення позивачів на безоплатну передачу спірної квартири відповідачу позивачами не надано.

Спірний договір дарування від 03.04.2007 не містить обов`язку дарувальника передати дарунок обдаровуваному в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про недоведеність позивачами того, що ОСОБА_3 , яка діяла від імені малолітнього обдаровуваного ОСОБА_4 , навмисно ввела їх в оману щодо обставин, які мають істотне значення, щодо договору дарування частини квартири від 03 квітня 2007 року.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

Позивачами, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції, не надано будь-яких доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , тому ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не враховано положень ст. 230 ЦПК України та необгрунтовано відмовлено в задоволені позову є безпідставними та нічим не підтвердженими та повністю спростовуються висновками суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_2 про те, що в період проживання з відповідачкою він став інвалідом першої групи і на даний час не може зареєструватись у квартирі, хоча постійно там проживає з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_3 також є безпідставними, оскільки не стосуються предмету спору про визнання недійсним договору дарування частини квартири та скасування запису про реєстрацію права власності.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її постановлення.

Головуючий Судді