Номер провадження: 22-ц/813/176/23
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики у розмірі 15600,00 доларів США, що складатиме на день ухвалена рішення за НБУ; стягнення гривневий еквівалент процентів за користування позикою у розмірі 8892,00 доларів США, що складатиме на день ухвалена рішення за НБУ, а також судові витрати, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

20 січня 2015 року позивач ОСОБА_2 позичила відповідачу ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15600,0 доларів США. Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути одержану позику готівкою шляхом передачі позикодавцю грошової суми позики до 01 липня 2015 року. У вказаний у розписці та у договору позики термін відповідач не повернув позивачу грошову суму позики. На вимогу позивача про повернення позики відповідач відповідав їй відмовою. Відповідно до п. 1 Договору позики розмір процентів за користування грошовими коштами складає 3% від суми, щомісяця. Відповідач користувався позикою протягом 19 (дев`ятнадцяти) місяців, починаючи з 20 січня 2015 року по 12 вересня 2016 року, розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами які були надані у якості позики за договором складає 8892,00 доларів. Тому позивач вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 15600,00 доларів США, що складає на день ухвалення рішення 411372,0 грн. за курсом НБУ. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 гривневий еквівалент процентів за користування позикою у розмірі 8892,00 доларів США, що складає на день ухвалення рішення 234482,04 грн. за курсом НБУ. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 6532,03 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким змінити рішення, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 суму боргу 1600 доларів США, що є еквівалентною 43200 грн, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1) суд першої інстанції надав перевагу договору позики від 20.01.2015р., що не відповідає дійсності;

2) ОСОБА_2 подала позов до суду 28.09.2016р., а строк повернення грошей згідно із договору 04.08.2013р., тобто позивач пропустила строк позовної давності у три роки.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 15 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

14 лютого 2023 від адвоката Черненка В.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 27 лютого по 03 березня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 березня 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 20 січня 2015 року позивач ОСОБА_2 позичила відповідачу ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15600,00 доларів США. Сторони при цьому домовились, що позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути одержану позику готівкою шляхом передачі позикодавцю грошової суми позики до 01 липня 2015 року. У вказаний у розписці та у договору позики термін відповідач не повернув позивачу грошову суму позики.

Факт передачі грошових коштів відповідачу та його обов`язок повернути їх підтверджується оригіналом розписки від 20 січня 2015 року та договором позики від 20 січня 2015 року. Тобто договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, обов`язковість складання розписки, яка підтверджує цей факт, не є обов`язковим, хоча вона існує в матеріалах справи.

У порушення прийнятих на себе зобов`язань до 01 липня 2015 року відповідач не повернув суми позики. На вимогу позивача про повернення позики відповідач відповідав їй відмовою.

Стосовно тверджень відповідача щодо визнання лише договору позики, який був укладений між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем від 15.02.2013 року, оригінал якого відсутній, що відповідач повернув позивачу суму боргу в розмірі 14000,0 доларів США. Коли відповідач повернув суму боргу 14000,0 доларів позивачу ОСОБА_2 , вони разом з позивачем ОСОБА_2 знищили оригінал договору, що був укладений між відповідачем та позивачем від 05 лютого 2013 року на суму 15600,0 доларів США. Після знищення цього договору вони уклали новий договір позики і розписку від 16 грудня 2014 року на суму залишку боргу 1600,0 доларів США.

У суду відсутні будь-які докази, надані відповідачем, на підтвердження того, що боргові зобов`язання за договором позики від 15.02.2013р. є тими самими відносинами згідно договору від 20 січня 2015 року з відрахуванням 14000,0 доларів США. Відсутні розписки щодо часткового погашення боргу, зарахування боргу тощо.

За викладених обставин суд дійсно не міг застосувати строки позовної давності за копією боргового документа від 15.02.2013 року.

Посилання відповідача, що позивач ОСОБА_2 , скориставшись його довірою, під різними підставами примусила відповідача підписати чисті листи бланків договорів, які потім подала до суду під різними датами, критично оцінюється судом, оскільки навіть якщо такі дії відповідача і мали місце при підписанні декількох чистих листів бланків договорів позики, то це свідчить про те, що відповідач діяв у власних інтересах і на власний ризик.

Доказів протиправної поведінки позивача до суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документ у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У зв`язку з тим, що позичальник належним чином свої обов`язки не виконував, станом на 28 вересня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 15600,00 доларів США (п`ятнадцять тисяч шістсот доларів 00 центів).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 1 Договору позики розмір процентів за користування грошовими коштами складає 3% від суми, щомісяця. Враховуючи те, що відповідач користувався позикою протягом 19 (дев`ятнадцяти) місяців, починаючи з 20 січня 2015 року по 12 вересня 2016 року, розмір процентів за увесь час користування грошовими коштами які були надані у якості позики за договором складає 8892,00 доларів.

За викладених обставин, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне визнати позов обґрунтованим та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 15600,00 доларів США, що складає на день ухвалення рішення 411372,0 грн. за курсом НБУ (на 16.05.2019 р. 1 долар США 26,37 грн.); відсотки за користування позикою у розмірі 8892,00 доларів США, що складає на день ухвалення рішення 234482,04 грн. за курсом НБУ та суму судового збору у розмірі 6532,03 гривень.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про надання переваги договору позики від 20.01.2015р.,то колегія суддів зазначає таке.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Предметом судового розгляду і позовних вимог є саме заборгованість за договором позики датованим 20 січня 2015 року (т. 1 а.с. 8), а тому суд першої інстанції правильно досліджував виключно вказаний договір позики.

Щодо застосування позовної давності, то колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги неспроможними, оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики від 20.01.2015р. не може бути раніше дати підписання вказаного договору, а відповідач вказує дату виконання зобов`язання 04.08.2013р.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк