Справа № 136/1303/22
провадження № 2/136/319/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2023 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі позивачі) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач), у якому просили:

- усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження позивачами квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позивачі обґрунтовують свій позов наступними обставинами.

15.02.1995 була приватизована квартира по АДРЕСА_1 , і яка стала належати на праві спільної сумісної приватної власності позивачам та їх сину/брату ОСОБА_4 по 1/3 частки кожному, однак останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після відкриття його спадщини, єдиною спадкоємицею стала його мати. 29.12.2007 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було укладено шлюб та після одруження відповідач взяв прізвище позивача " ОСОБА_5 ". У 2012 році, за згодою власників квартири по АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрував у ній своє місце проживання. Однак, позивач зазначає, що з грудня 2019 року вони з відповідачем проживають окремо. Також позивач стверджує, що спільне проживання з чоловіком для неї було нестерпним, оскільки відповідач постійно над нею знущався та принижував її перед дітьми та її матір`ю. Крім того, інколи відповідач без відома матері забирав на довго дітей у невідоме їй місце. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.01.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Разом з тим позивач двічі викрадав їх спільних дітей, а 14.08.2022 відповідач без відома позивача як матері втретє викрав їх дітей і на даний час місце їх знаходження невідоме. Через те, що позивач позбавлена можливості встановити місце знаходження її дітей, 05.09.2022 до ЄРДР за №0000255 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України. Таким чином, бувший чоловік і зять позивачів у вказаній квартирі зареєстрований, однак з 2019 року фактично не проживає, а коли мав можливість тимчасового доступу до квартири то викрав також зареєстрованих у ній дітей і без відома матері вивіз у невідомому напрямку. Крім того, реєстрація місця проживання відповідача призводить до надмірних втрат за комунальні послуги, сума за які нараховується з урахуванням зареєстрованих у квартирі осіб. Разом з тим, відповідач вивіз із квартири свої речі та перестав цікавитися житлом, а всі комунальні платежу продовжують сплачувати лише позивачі.

Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 21.09.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи Липовецької міської ради.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав.

Відповідача було також повідомлено через офіційний веб сайт Судової влади України про чергову дату розгляду справи.

Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду.

Ухвалою суду від 24.01.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися, однак позивачі у своїй спільній письмовій заяві просили суд про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити.

Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, при цьому не здійснюючи фіксацію судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло 15.02.1995 була приватизована квартира по АДРЕСА_1 , і яка стала належати на праві спільної сумісної приватної власності позивачам та їх сину/брату ОСОБА_4 по 1/3 частки кожному (а.с. 19). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с. 38) та після відкриття його спадщини, єдиною спадкоємицею стала його мати (а.с. 27). 29.12.2007 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було укладено шлюб та після одруження відповідач взяв прізвище позивача " ОСОБА_5 ", однак рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.01.2021 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 29,30). Як вбачається з домової книги у 2012 році, за згодою власників квартири по АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрував у ній своє місце проживання (а.с. 22, 23). Згідно довідки з ЦНАП Липовецької міської ради від 07.09.2022 у вказаній квартирі зареєстрували своє місце проживання сторони, а з ними й двоє дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (а.с. 26), такі ж відомості вбачаються з витягів з реєстру територіальної громади (а.с. 33-36). Відповідно до інформації з акту, складеного депутатом міської ради та сусідами встановлено, що з 30.12.2019 по 02.09.2022 за вищевказаною адресою відповідач зареєстрований, але не проживає у м. Липовець (а.с.49). Разом з тим, позивач двічі викрадав їх спільних дітей, а 14.08.2022 відповідач без відома позивача як матері втретє викрав їх дітей і на даний час місце їх знаходження невідоме. Через те, що позивач позбавлена можливості встановити місце знаходження її дітей, 05.09.2022 до ЄРДР за №0000255 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України (а.с. 48). Позивачі стверджують, що бувший чоловік і зять позивачів у вказаній квартирі зареєстрований, однак з 2019 року фактично не проживає, а коли мав можливість тимчасового доступу до квартири то викрав також зареєстрованих у ній дітей і без відома матері вивіз у невідомому напрямку. Крім того, реєстрація місця проживання відповідача призводить до надмірних втрат за комунальні послуги, сума за які нараховується з урахуванням зареєстрованих у квартирі осіб. Разом з тим, відповідач вивіз із квартири свої речі та перестав цікавитися житлом, а всі комунальні платежу продовжують сплачувати лише позивачі. Насамкінець, слід зауважити, що у судові засідання, будучи у визначений законом спосіб, належним чином повідомленим, відповідач не з`являвся, про причини своєї неявки не повідомляв і не намагався спростовувати доводи позивачів та відомості, які викладені у вищевказаних документах, які свідчать не на його користь.

Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як визначено в ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло 15.02.1995 була приватизована квартира по АДРЕСА_1 , і яка стала належати на праві спільної сумісної приватної власності позивачам та їх сину/брату ОСОБА_4 по 1/3 частки кожному. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та після відкриття його спадщини, єдиною спадкоємицею стала його мати.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири).

В силу вимог ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

Зміст зазначених норм свідчить про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Судом було встановлено, що 29.12.2007 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було укладено шлюб та після одруження відповідач взяв прізвище позивача " ОСОБА_5 ", однак рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.01.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Однак, до розірвання шлюбу, у 2012 році, за згодою власників квартири по АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрував у ній своє місце проживання. Разом з тим, позивачі стверджують, що бувший чоловік і зять позивачів у вказаній квартирі зареєстрований, однак з 2019 року фактично не проживає, а коли мав можливість тимчасового доступу до квартири то викрав також зареєстрованих у ній дітей і без відома матері вивіз у невідомому напрямку. Реєстрація місця проживання відповідача призводить до надмірних втрат за комунальні послуги, сума за які нараховується з урахуванням зареєстрованих осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В силу вимог ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту та вказано, що сервітут припиняється, серед інших, у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд, а також сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі №753/481/15-ц, від 09.10.2019 у справі №695/2427/16-ц, від 09.10.2019 у справі №523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судом було встановлено, що у квартирі по АДРЕСА_1 зареєстрували своє місце проживання сторони, а з ними й двоє дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , однак, відповідно до інформації з акту, складеного депутатом міської ради та сусідами встановлено, що з 30.12.2019 по 02.09.2022 за вищевказаною адресою відповідач зареєстрований, але не проживає. Позивачі стверджують, що реєстрація місця проживання відповідача призводить до надмірних втрат за комунальні послуги, сума за які нараховується з урахуванням зареєстрованих у квартирі осіб. Відповідач вивіз із квартири свої речі.

Суд, оцінивши подані позивачами докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують обставини на які посилаються позивачі, і які не оспорює відповідач, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.

Суд враховує те, що відповідач як бувший член сім`ї позивачів, в ході судового процесу, не намагався спростовувати вищевказані обставини.

Таким чином, оскільки відповідач не є членом сім`ї співвласників квартири позивачів, з 30.12.2019 по 02.09.2022 у квартирі по АДРЕСА_1 , відповідач зареєстрований, але не проживає, не бере участі в утриманні квартири, вивіз свої речі та не спростовує доводи позивачів щодо його поведінки, яка свідчить не на його користь, а тому суд вважає, що його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду відповідачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження позивачами квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідача, таким, що втратив право користування таким житловим приміщенням, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено повністю, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот двадцять дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Дмитро КРИВЕНКО