Справа № 204/6294/21
Провадження № 2/204/97/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
17 лютого 2023 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючої судді Токар Н.В.,
при секретарі Агаєвій К.А.,
за участю представника позивача адвоката Стасовської Є.А.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, -
У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Право власності на квартиру було набуто в результаті приватизації згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого розпорядженням від 20.09.2006 р. №8/159-06, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації - номер витягу: 12029521 від 03.10.2006 р., реєстраційний номер 6722554. У вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 (дружина позивача); ОСОБА_4 (донька дружини позивача); ОСОБА_5 (онука дружини позивача); ОСОБА_2 (відповідач - онук дружини позивача). Відповідач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 08.11.2002 року, однак, з 2014 року фактично не проживає у вищевказаній квартирі. Факт реєстрації та фактичного не проживання відповідача підтверджується довідкою про склад сім`ї від 02.08.2021 р., виданою головою правління ОСББ Робочий Валентіровою Т.М. Позивач звернувся із заявою до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради для отримання довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, однак йому було відмовлено у видачі довідки. Не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить позивачу підтверджується актом про не проживання відповідача за місцем реєстрації від 21.07.2021 р, згідно якого відповідач не проживає в домоволодінні з 2014 року і місце проживання відповідача не відомо, з членами родини відповідач не спілкується. Позивач змушений сплачувати комунальні послуги за відповідача, який не проживає в спірному житлі. Також відповідач має борги в банках та профспілках, в яких він неодноразово брав кредитні кошти і не повертав, в зв`язку з чим, колектори і на теперішній час продовжують надсилати SMS та дзвонити позивачу з погрозами, так як відповідач, коли брав кредитні кошти, залишав адресу реєстрації АДРЕСА_2 та номер телефону позивача, як контактний. Відповідач фактично втратив своє право користування квартирою в житловому будинку, оскільки воно було похідним від прав власника - позивача. Відповідач користувався житловим будинком, будучі членом сім`ї власника, на теперішній час відповідач не являється член сім`ї позивача, оскільки відповідач мешкає окремо та на теперішній час не спілкується з позивачем. Відповідач не є членом сім`ї позивача, не веде з позивачем спільного господарства, не сплачує комунальні послуги, та не дає можливості проживати в житловому будинку позивачу. Відповідач свідомо порушує правила співжиття та створює неможливі умови для їх проживання, тому, позивач просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації відповідача з квартири АДРЕСА_1 . З огляду на те, що відповідач добровільно відмовляється знятися з місця реєстрації, позивач вимушений звернувся до суду.
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.
В судовому засіданні встановлено, що власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого розпорядженням від 20.09.2006 р. № 8/159-06, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації - номер витягу: 12029521 від 03.10.2006 р., реєстраційний номер 6722554 (а.с.13-14).
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Так, частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.
Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном частиною першою статті 317 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавлення володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності з приписами частини другої статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Як вбачається із заяви про надання довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб для пред`явлення, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 .
Відповідно до Акту про непроживання в квартирі від 21.07.2021 року, мешканці будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджують, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , проте, фактично не проживає з 2014 року. З 2014 року по теперішній час останні не бачили, щоб ОСОБА_2 проживав або заходив до вищевказаної квартири (а.с.10).
Зазначені обставини підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , допитані в судовому засіданні, кожний окремо.
Так, свідок ОСОБА_4 , допитана в судовому засіданні пояснила суду, що вона є мамою відповідача по справі, ОСОБА_2 . З 2014 року остання ОСОБА_2 не бачила взагалі; місце знаходження останнього не відомо.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона працювала консьєржем в житловому будинку АДРЕСА_4 в період з 05.03.2002 по 2020 рік. Відповідача по справі ОСОБА_2 остання не бачила у вищевказаному будинку приблизно 15 років.
З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Отже, позивач, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.76-78 ЦПК України, зазначені у позовній заяві обставини того, що у квартирі АДРЕСА_1 , відповідач не проживає понад один рік, а лише зареєстрований в ній.
Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі.
Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням.
Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на відповідача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76-82, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908 грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Токар