ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1720/23 Справа № 204/3047/18 Категорія 27 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року АТ КБ Приватбанк" звернулося до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 07 травня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 процентів за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 65 538,31 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 243,98 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 53 997,27 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 700 грн., а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 3097,06 грн. штраф (процентна складова).

У грудні 2021 року АТ КБ Приватбанк" звернулося до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог та просили стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 15 612,72 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 243,98 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 8 699,20 грн.; та заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2 669,54 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року позовні вимоги АТ КБ Приватбанк" залишено без задоволення. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог. Разом з цим, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 з пропуском строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, про необхідність застосування якого заявлено відповідачем. Останній платіж на погашення заборгованості було здійснено 09 січня 2015 року, збільшена позовна давність за домовленістю сторін, у передбаченій законом формі, не встановлена, строк дії кредитного договору сторонами не визначено; та з даним позовом банк звернувся до суду у квітні 2018 року, доказів переривання перебігу позовної давності суду не надано.

Не погодившись із рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст. 257, 260, 261, 267 ЦК України. Судом не було враховано, що платіжна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Строк дії кредитної картки, виданої відповідачу, визначений до останнього дня грудня 2015 року. З позовом до суду банк звернувся 29 квітня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Вважають, що розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу є неспівмірним та завищеним, таким, що не відповідає критеріям розумності і справедливості, а тому підлягає зменшенню.

Рішення суду в частині висновків суду про наявність та розмір заборгованості за кредитним договором не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 травня 2012 року ОСОБА_1 отримав у АТ КБ ПриватБанк кредит у розмірі 4 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджується копією анкети-заяви, підписаної відповідачем, копією умов та правил надання банківських послуг та Умовами і правилами надання банківських послуг (а.с.9-34).

Станом на 31 березня 2018 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ Приватбанк за кредитним договором становить 65 538,31 грн., та складається з наступного: 4 243,98 грн. - заборгованість за кредитом; 53 997,27 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3700 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 3 097,06 грн. штраф (процентна складова). (а.с.7-8).

Станом на 30 вересня 2020 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ Приватбанк за кредитним договором становить 311 096,80 грн., яка складається з наступного: 4 243,98 грн. - заборгованість за кредитом; 301 452,82 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 400 грн. - заборгованість за пенею та комісією (а.с.148-151).

Станом на 08 грудня 2021 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ Приватбанк за кредитним договором становить 15 612,72 грн., яка складається з наступного: 4243,98 грн. - заборгованість за кредитом; 8699,20 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 669,54 грн. - заборгованість за пенею та комісією (а.с.152).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із приведеним розрахунком заборгованості за кредитним договором, останній платіж на погашення заборгованості було здійснено 09 січня 2015 року, однак з даним позовом банк звернувся до суду у квітні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У позовній заяві позивач вказує на те, що за умовами договору відповідач мав погашати кредит щомісячними мінімальними обов`язковими платежами протягом дії картки.

Відповідно до довідки відповідачу було видано кредит 30 березня 2013 року строком дії до 12/15 (а.с.137).

Проте, відповідно до змісту пред`явлених позовних вимог відповідач отримав кредитні кошти за договором від 07 травня 2012 року, відтак заборгованість, про яку заявлено позивачем виникла до 30 березня 2013 року і тому знаходиться поза межами позовної давності, з урахуванням внесення відповідачем 09 січня 2015 року останнього платежу на погашення заборгованості.

При цьому, відповідач не заперечував факт отримання в 2012 році кредитної карти та отримання за ним (карткою) кредитних коштів, користування кредитними коштами та часткову сплату заборгованості за договором, що підтверджується відповідним розрахунком, та поданням останнім заяви про застосування позовної давності, оскільки саме це й свідчить про те, що позов є обґрунтованим в частині вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Отже, судом першої інстанції установлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача (процентів). Відтак, не може бути стягнуто проценти, нараховані на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом поза межами строку позовної давності, про необхідність застосування якого заявлено відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності слід рахувати з грудня 2015 року не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки як стверджує сам позивач, відповідач мав сплачувати заборгованість щомісячними платежами, а не погашати заборгованість однією сумою у день закінчення строку договору.

Отже, позивач знав про порушення свого права при кожному простроченні відповідачем сплати щомісячного платежу, а не лише після закінчення строку дії картки.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суд України, викладені у постанові 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 є безпідставним, оскільки ці висновки стосуються іншого предмету спору, а саме, що строком договору є строк дії картки, та що після закінчення строку дії договору не нараховуються проценти та штрафні санкції, передбачені умовами договору.

До спірних же правовідносин підлягають застосуванню висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц та у інших постановах щодо обрахування позовної давності у разі, якщо умовами договору передбачено погашення заборгованості шляхом сплати щомісячних платежів.

Що стосується доводів заявника щодо неспівмірності зі складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг розміру заявлених відповідачем у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає таке.

Так, при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).

Проте всупереч вищенаведеним нормам права та правовим висновкам Верховного Суду, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у даній справі.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач усвідомлював наслідки вчинення ним відповідних дій, а стягнення витрат на правничу допомогу є не лише компенсацією стороні на користь якої ухвалено судове рішення понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг, вчинення незаконних дій, що порушують права та інтереси інших осіб.

Разом з тим, між ОСОБА_1 та ТОВ Юридична компанія Консалтінг Альянс укладено договір про надання правничої допомоги від 22 листопада 2021 року № Ю.0.0.248/21, за умовами якого сторони домовились, що Виконавець за плату надає юридичні послуги. У тому самому договорі, сторони узгодили, що розмір послуг є фіксованим та становить 15 000 грн (а.с.175).

Факт належного надання адвокатом послуг, підтверджується актом наданих послуг (а.с.179-180).

Оплата послуг підтверджується прибутковим касовим ордером № 1232 від 24 листопада 2021 року та квитанцією до прибуткового касового ордера № 1232 від 24 листопада 2021 року ТОВ Юридична компанія Консалтінг Альянс (а.с. 178).

Зазначені документи були направлені на адресу банку та отримані останнім, про що свідчить поштова квитанція від 15 лютого 2022 року про направлення на адресу позивача відзиву на позов та доданих документів (з описом вкладеного) (а.с 181).

Отже, вірним є висновок суду першої інстанцій про те, що відповідачем доведено обставини надання йому послуг правничої допомоги, належним чином обґрунтовано їх розмір, з огляду на умови договору про надання правової (правничої) допомоги та перебування справи у провадженні суду починаючи з травня 2018 року і має важливе та вирішальне значення для сторони відповідача. Одночасно з цим, позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції заперечень щодо розміру чи неспівмірності таких витрат не заявляв, відповідних доказів не надав, а тому підстав для зменшення суми витрат на правничу допомогу у суду першої інстанції не було.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк» про те, що визначена сума витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на категорію складності справи, не є співмірною та не відповідає принципу справедливості, є безпідставними, оскільки банком не було подано заперечень щодо розміру чи неспівмірності таких витрат у суді першої інстанції, та не було надано суду під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають та фактично зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова