БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/15/23
Справа № 356/295/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2023 суддя Березанського міського суду Київської області Капшученко І. О., розглянувши заяву про самовідвід у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного нотаріуса Сарненської районної державної нотаріальної контори Соколовської М. В. про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Березанського міського суду Київської області перебуває цивільна справа № 356/295/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного нотаріуса Сарненської районної державної нотаріальної контори Соколовської М. В. про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, яка згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2022 розподілена судді Голік Г. К.

Розпорядженням керівника апарату Березанського міського суду Київської області від 17.03.2023 № 21 в зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_3 призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи № 356/295/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2023 головуючим суддею в справі визначено суддю Капшученко І. О.

20.03.2023 суддею Капшученко І. О. заявлено самовідвід, обґрунтований тим, що предметом спору в даній справі є визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Сарненської районної державної нотаріальної контори Соколовською М. В. 14.12.2013 та зареєстрованого в реєстрі за № 874, згідно з яким ОСОБА_2 успадкувала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що за життя належало її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, в провадженні судді Капшученко І. О. перебувала цивільна справа № 356/300/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни, Сарненської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним заповіту, на підставі якого державним нотаріусом Сарненської районної державної нотаріальної контори Соколовською М. В. 14.12.2013 видано вказане вище оспорюване свідоцтво про право на спадщину, та в задоволенні якого рішенням суду від 10.02.2023 було відмовлено.

Окрім того, в провадженні судді Капшученко І. О. також перебувала цивільна справа № 356/190/20 за позовом ОСОБА_2 до дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном, який рішенням суду від 15.06.2022 задоволено частково та усунено перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, а саме будинком АДРЕСА_2 , шляхом виселення з зазначеного будинку ОСОБА_5 з усіма особами, які мешкають разом з нею.

Виходячи з аналізу вказаного, предмети спору в даних справах взаємопов`язані та випливають з суміжних відносин спадкування, а спірним об`єктом (благом), що фактично становить зміст матеріально-правової заінтересованості позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 , є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , щодо прав на яке між позивачем та відповідачем виникає спір.

Отже, та обставина, що суддею Капшученко І. О. висловлено позицію та надано оцінку правовідносинам про визнання недійсним заповіту, на підставі якого видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 874 від 14.12.2013, може викликати в учасників провадження чи іншого стороннього спостерігача враження необ`єктивності та упередженості головуючого судді при розгляді даної справи, а відтак - в майбутньому стати причиною сумнівів в справедливості та законності судового рішення та поставити під сумнів забезпечення реалізації права особи на справедливий розгляд справи стосовно неї незалежним та безстороннім судом.

Розглянувши вказану заяву про самовідвід, дослідивши матеріали цивільної справи, суд доходить висновку про його обґрунтованість.

Так, право кожного на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом закріплено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

У своєму рішенні по справі «Фельдман проти України» Європейський суд з прав людини порушенням ст. 6 Конвенції визнав незабезпечення суддею достатніх гарантій для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу його безсторонності (заяви № 76556/01 та 38779/04, рішення від 08.04.2010, п. 97).

У відповідності до положень п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією № 2006/23 Економічної та Соціальної ради ООН від 27.07.2006, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Мироненко і Мартенко проти України" (заява № 4785/02, рішення від 10.12.1999, п. 66), наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), рішення від 24.02.1993, серія А, № 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland, заява № 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII).

Термін «безсторонність» характеризує нейтральність судді щодо сторін у справі.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 09.11.2006 у справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02, п. 53) правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Відповідно до роз`яснень ЄСПЛ у справах «Мікаллеф проти Мальти», «Мезнарич проти Хорватії», в демократичному суспільстві суди повинні вселяти довіру. Тому кожен суддя, у відношенні якого маються щонайменші сумніви в неупередженості, зобов`язаний вийти з процесу.

Згідно з п.12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача.

Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною (ст. 3 Кодексу суддівської етики).

Так, статтею 36 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відводу (самовідводу) судді, за наявності яких, у відповідності до ч. 1 ст. 39 ЦПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Зокрема, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

За ч. 1 ст. 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження в справі.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 40 ЦПК України, питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Так, відповідно до практики ЄСПЛ, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції, поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Виходячи з аналізу вказаного, предмети спору в даних справах взаємопов`язані та випливають з суміжних відносин спадкування, а спірним об`єктом (благом), що фактично становить зміст матеріально-правової заінтересованості позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 , є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , щодо прав на яке між позивачем та відповідачем виникає спір.

Отже, та обставина, що суддею Капшученко І. О. висловлено позицію та надано оцінку правовідносинам про визнання недійсним заповіту, на підставі якого видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 874 від 14.12.2013, може викликати в учасників провадження чи іншого стороннього спостерігача враження необ`єктивності та упередженості головуючого судді при розгляді даної справи.

Враховуючи дані обставини, вважаю, що заява про самовідвід є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 36, 39-40, 258-261 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Заяву судді Капшученко Ірини Олексіївни про самовідвід у цивільній справі № 356/295/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного нотаріуса Сарненської районної державної нотаріальної контори Соколовської М. В. про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним - задовольнити.

Справу № 356/295/22 передати до канцелярії Березанського міського суду Київської області для повторного розподілу в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає.

Суддя І. О. Капшученко