ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3291/23 Справа № 212/6126/22 Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Криворізький центральний рудоремонтний завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідача Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року, ухваленого суддею Зіміним М.В. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 січня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою працездатності.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПрАТ «КЦРЗ» тривалий час у шкідливих умовах праці, а саме: з 08.08.1991 року по 01.04.2001 року майстром в термообрубувальному цеху ВАТ «КЦРЗ», отримав професійне захворювання хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії.

Довідкою МСЕК від 08.04.2009 року позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності.

Довідкою МСЕК від 06.03.2014 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності з повторним переоглядом.

Довідкою МСЕК від 24.03.2022 року позивачу встановлено 25% втрати професійної безстроково, визначено потребу в медикаментозному лікуванні, забезпеченні виробами медичного призначення.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач страждає від утруднення дихання, головного болю при підвищенні артеріального тиску, що заважає нормальній життєдіяльності та впливає на психоемоційний стан здоров`я позивача, він замикається у собі.

Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в 240000,00грн., які просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою працездатності задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, без врахування податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудоремонтний завод» на користь держави судові витрати в розмірі 992,40 грн.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить змінити оскаржуване судове рішення в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшити цей розмір до заявлених у позові вимог, тобто до 240 000 грн.

Позивач вважає, що місцевий суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував те, що хвороба є невиліковною, а також характер захворювання, пов`язаного з обмеженням у вирішенні побутових потреб, що порушує нормальні життєві зв`язки, з постійними болями у грудях та між лопатковій ділянці, головний біль, слабкість, що також порушує нормальні життєві зв`язки.

В апеляційній скарзі, відповідач Приватне акціонерне товариство «Криворізький центральний рудоремонтний завод», посилається на незаконність судового рішення, ухваленого при неправильному застосуванню норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про повну відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідач зазначає, що з підприємства відповідача ОСОБА_1 звільнився 31.10.2001, при цьому позивач при працевлаштуванні на підприємство відповідача пройшов медичний огляд та був здоровий і придатний до роботи, професійних захворювань, що виникли раніше під час роботи на інших виробництвах виявлено не було, що свідчить про те, що відсутній зв`язок хронічного професійного захворювання позивача за умовами праці на підприємстві відповідача та відсутність правових підстав для стягнення з підприємства моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням та є підставою у відмові у позові.

Просить врахувати, що моральна шкода вже раніше була відшкодована ОСОБА_1 за рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2013 року, яким з ПРАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» на користь позивача стягнута моральна шкода в розмірі 10 000 грн., тому повторне стягнення з підприємства відповідача моральної шкоди на користь позивача є порушенням норм ч.5 ст.23 ЦК України та ч.1 ст.1168 ЦК України.

Вказує, що Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) №2 від 12.02.2009 року складений на підприємстві ЗАК «Криворізький завод гірничого обладнання» і саме це підприємство є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню позивачеві моральної шкоди, оскільки професійне захворювання відповідно до медичних документів виникло у позивача саме під час виконання трудових обов`язків на вказаному підприємстві.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справі, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працював на ПрАТ «КЦРЗ» з 08.08.1991 року по 01.04.2001 року майстром в термообрубувальному цеху ВАТ «КЦРЗ». (а.с. 7-9)

10 лютого 2009 року було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 : хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії.

Причиною професійного захворювання в акті зазначено перевищення рівнів пилу в повітрі робочої зони, запиленість повітря робочої зони, за період його роботи на підприємстві ПрАТ «КЦРЗ» з 01.04.1995 року по 01.04.2001 рік. (а.с. 13-14)

Випискою МСЕК від 08.04.2009 року позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності.

Довідкою МСЕК серії АБ №0008971 від 06.03.2014 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності з повторним переоглядом 01.03.2017 року.

Довідкою МСЕК серії 12 ААА №060243 від 24.03.2022 року позивачу встановлено 25% втрати професійної безстроково, визначено потребу в медикаментозному лікуванні, забезпеченні виробами медичного призначення. (а.с. 12)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2013 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання » на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням у розмірі 10 000 гривень за період його роботи на цьому підприємстві в шкідливих умовах.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі наявних у справі доказів виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем, зокрема і під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали для здоров`я позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, період роботи на підприємстві відповідача з 01.04.1995 р. по 01.04.2001 р., тобто 6 років в шкідливих умовах праця та виходячи із засад розумності та справедливості визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн. без врахування податку з доходу фізичних осіб.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, як і погоджується з визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача розміром відшкодування моральної шкоди та не погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для задоволення позову і з доводами позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно достатті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 №20рп-08 по справі №1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст.1167 ЦКУ- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 №1-рп/2004 визначено: «4.1.Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..».

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Колегія суддів вважає, що, суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, зокрема і під час роботи в шкідливих умовах праці під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача ( профмаршрут з 01.04.1995 року по 01.04.2001 рік), поклавши обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди на ПрАТ «КЗРЗ».

Доводи сторони відповідача про те, що ПрАТ «КЗРЗ» не є винним підприємством у виникненні у позивача професійного захворювання, оскільки воно отримано позивачем під час роботи на іншому підприємстві, яким було складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (ПРАТ «Криворізький завод гірничого обладнання») та з якого у 2013 році за рішенням суду вже була стягнута на користь позивача моральна шкода, колегія суддів вважає необґрунтованими і не погоджується з ними.

Актом №2 розслідування хронічного професійного захворювання від 10.02.2009 року, складеному ЗАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання позивача була робота позивача в шкідливих умовах праці в період з 01.04.1995 року по 01.04.2001 майстром термообрубувального цеху ВАТ «КЦРЗ», що складає 6 років з 10 років та 2-х місяців загального стажу роботи позивача в шкідливих умовах праці (п.16 Акту).

У п.10 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що судам слід мати на увазі,що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з

них.

Рішенням суду від 27 листопада 2013 року на яке посилається відповідач, дійсно на користь позивача з ПРАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» вже було стягнуто моральну шкоду, спричинену професійним захворюванням в розмірі 10 000 грн., при цьому на зазначеному підприємстві в шкідливих умовах праці, які слугували причиною виникнення професійного захворювання позивач пропрацював 4 роки 2 місяці, тоді, як на підприємстві відповідача цей період становить 6 років, відповідно і розмір моральної шкоди повинен бути більшим.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, які визначені ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин і у цій частині відхиляє доводи позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У зв`язку з чим, колегія судів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди є надто заниженим таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за подачу позивачем апеляційної скарги в розмірі 1488,60 грн.

За викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , відповідача Приватного акціонерного товариства «Криворізький центральний рудо ремонтний завод» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: