Провадження № 22-ц/801/488/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 рокуСправа № 127/14857/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),.

суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/14857/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Шаміної Ю. А.,

встановив:

Короткий зміст вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов мотивований тим, що 21 серпня 2010 року сторони зареєстрували шлюб.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що з квітня 2021 року шлюбні відносини фактично припинились, а спільне життя та збереження сім`ї є неможливим.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1808;

- стягнути понесені нею судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 21 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1808.

Після розірвання шлюбу дружині за її згодою залишено прізвище « ОСОБА_4 ».

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що примирення між подружжям неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 січня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду на 02 березня 2023 року о 10:30 год з повідомленням сторін, в подальшому розгляд справи двічі відкладено на 09.03.2023 року о 10:40 год. та 16.03.2023 року о 10:15 год.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було встановлено чи досягнуто подружжям згоди про те, з ким із них буде проживати неповнолітня дитина та про поділ майна подружжя.

Судом не взято до уваги клопотання відповідача про відкладення розгляду справи і протиправно обмежено його право на участь у судовому засіданні та надання пояснень по суті спору.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 21 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, актовий запис № 1808, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 21 серпня 2010 року (а. с. 4).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 21 березня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а. с. 5).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною першою статті 55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною другою статті 104 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінки» у частині першій підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Статтею 113 СК України встановлено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , пред`являючи вимогу про розірвання шлюбу, обґрунтувала її небажанням збереження шлюбу та зазначила, що спільне життя з відповідачем не складається через непорозуміння, сварки та розбіжності поглядів. Стосунки перестали базуватися на засадах взаємної любові, поваги та взаємодопомоги, унаслідок чого зникли всі ознаки повноцінної сім`ї.

Задовольняючи позов та розриваючи шлюб між сторонами, суд першої інстанції вірно застосував положення статей 110 та 112 СК України, врахувавши той факт, що на час звернення до суду з позовом та на час ухвалення судового рішення позивачка відповідно наполягала та не відмовилась від вимог щодо розірвання шлюбу, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують доводів позовної заяви та заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено чи досягнуто подружжям згоди про місце проживання дитини та поділ майна подружжя не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судовому захисту в судах підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та законні інтереси особи. При цьому позивач на власний розсуд визначає, які і яким чином порушені його права, предмет та підстави позову.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду позивач вимоги про визначення місця проживання дитини та поділ майна не заявляла, а відповідач з такими зустрічними вимогами до суду не звертався.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами, оскільки відповідач не подавав до суду першої інстанції своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю, апеляційна скарга відповідача таких доводів також не містить.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності.

Принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України (2004 року) та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України (2004 року) вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності суд може вийти за межі позовних вимог лише у передбачених законом випадках.

Відтак встановивши під час розгляду справи, що жодна із сторін не зверталась до суду із вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини та поділ майна подружжя, суд першої інстанції, з урахуванням положень статті 13 ЦПК України, обґрунтовано не вирішував указаних питань.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи у відсутність відповідача з огляду таких міркувань.

Статтею 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право брати участь у судових засіданням, якщо інше не визначено законом.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, в тому числі з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними (п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи за відсутності учасника процесу слід виходити з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка відповідача та/або його представника у судове засідання, за умови належного повідомлення їх про дату, час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення судового розгляду.

Тобто процесуальним законом надано право суду вирішувати питання про можливість розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

З матеріалів справи слідує, що відповідач неодноразово подавав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я (а. с. 31, 40), при цьому жодних заперечень щодо розірвання шлюбу не висловлював.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а зібрані матеріали давали можливість суду вирішити спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції, врахувавши тривалість розгляду справи та необхідність дотримання прав інших учасників процесу, правомірно розглянув справу за відсутності відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький