КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Кулікова С.В., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Аваєвою Наталією Валеріївною, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просив:

визнати земельну ділянку кадастровий номер № :02:001:0172 та житловий будинок із допоможними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку із допоможними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер № :02:001:0172, площею 0,1011 га, за призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у шлюбі з 19.11.2004, який в подальшому, судовим рішенням було розірвано 31.08.2018. За час шлюбу сторони придбали спірне нерухоме майно. Позивач вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном сторін, проте щодо його поділу сторони не знаходять згоди, тому вимушений був звернутись до суду задля вирішення спірного питання (т. 1 а.с. 1-2, 18-20).

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , у якій просила:

визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером № :02:001:0172 та будинок із допоможними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером № :02:001:0172.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірні земельна ділянка та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не є спільним сумісним майном, а є її особистою приватною власністю, так як були придбані за її особисті кошти, отримані від продажу її квартир 08.08.2002 та 01.09.2005. Окрім того, ОСОБА_1 стверджувала, що у їх подружжя з ОСОБА_2 не було таких доходів (сімейного бюджету), щоб придбати спірне майно (т. 1 а.с. 49-53).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.06.2023 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на: - 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, житловою площею 80,7 кв.м, загальною площею 155,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; - 1/2 частину земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0172, площею 0,1011 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 . У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 842,00 грн. та 33 332,00 грн. на надання правової допомоги. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено (т. 3 а.с. 148-157).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 у своєму відзиві визнав, що спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_1 за її власні кошти у розмірі 70 000,00 дол США, отримані від продажу особистої квартири. Також, матеріали справи не містять відмови ОСОБА_2 від визнаних обставин. Окрім зазначеного, судом не було з`ясовано за які кошти було придбано спірне майно та джерела їх надходження.

Також, ОСОБА_1 не погоджується з розподілом судових витрат. Звертає увагу на те, що оскаржуване судове рішення у цій частині не мотивовано, відсутній розрахунок, а також, не взято до уваги ту обставину, що вона заперечувала проти стягнення з неї на користь ОСОБА_2 судових витрат за їх недоведеністю (т. 3 а.с. 165-178, 201-205 зв.).

26.10.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 не зазначено, які саме норми процесуального та матеріального права порушені оскаржуваним рішенням. Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 визнав обставину купівлі спірного майна ОСОБА_1 за особисті кошти у розмірі 70 000,00 дол США, є припущенням, не підтверджено жодним доказом та спростовано представником ОСОБА_2 під час розгляду справи. Окрім зазначеного, є недоведеним доводи апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, і не спростовані іншим розрахунком (т. 3 а.с. 239зв).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Аваєва Н.В. підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2004 сторонами було укладено шлюб у ВРАЦС Святошинського РУЮ м. Києва за актовим записом № 1315, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 19.11.2004.

Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2018, що набрало законної сили 02.10.2018, у справі 369/9499/18.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2002 за реєстровим № 1892, посвідченим ПН КМНО Воловиченко В.В., ОСОБА_1 було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 7 000,00 грн.

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2005 за реєстровим № 5406, посвідченим ПН КМНО Корнелюк К.М., ОСОБА_1 було продано за 14 190,00 грн. квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

У подальшому 23.09.2005 на ім`я ОСОБА_1 було придбано:

- на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим номером № 7929, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., за 116 010, грн. житловий будинок з надвірними будівлями, житловою площею 80,7 кв.м, загальною площею 155,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим номером № 7933, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., за 111 837,00 грн. земельну ділянку, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер :02:001:0172, площею 0,1011 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно заяви від 23.09.2005 завіреної приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. - ОСОБА_2. надавав ОСОБА_1 дозвіл на придбання згаданих житлового будинку та земельної ділянки, посвідчених 23.09.2005 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. за реєстровим № 7928. Вказані матеріали не містять заяви ОСОБА_1 про те, що вона придбаває це майно за особисті кошти (т. 2 а.с. 80).

З відомостей, наданих ДПС України, вбачається, що у період з дати укладання шлюбу до дати придбання спірного майна ОСОБА_1 доходу не мала, а ОСОБА_2 отримував щомісячний дохід у розмірі 22 165,43 грн. після вирахування податку на доходи фізичних осіб.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України проголошено презумпцію того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з частинами 1 - 4 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, спірне нерухоме майно було набуте у період перебування сторін у шлюбі за загальною сумою у розмірі 227 847,00 грн.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на придбання зазначеного нерухомого майна нею було витрачено кошти, отримані від продажу квартири у 2002 році у розмірі 7 000,00 грн, є сумнівними, оскільки з моменту продажу квартири та до моменту придбання спірного нерухомого майна пройшло 3 роки, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що отримані від продажу квартири кошти за 3 роки не було витрачено на будь-які інші особисті або сімейні потреби.

Придбання спірного нерухомого майна за кошти, отримані від продажу квартири у вересні 2005 року у розмірі 14 190,00 грн, є недоведеними, оскільки отримана вартість від продажу нерухомого майна не співмірно з вартістю придбаного майна, і ці обставини ОСОБА_1 не спростовано.

Окрім того, у договорах купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки не зазначено, що правочин вчинено за особисті кошти покупця, тобто, ОСОБА_1 .

До того ж, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 23.09.2005, якою останній дає згоду на купівлю спірного нерухомого майна за ціну та на умовах сторін укладеного правочину (т. 2 а.с. 80)

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , були набуті сторонами саме у спільну сумісну власність. Тому вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки є такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, та враховуючи те, що первісні та зустрічні позовні вимоги повністю виключають один одного, тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Щодо розподілу судових витрат, то слід зазначити наступне.

Звертаючись до суду з первісним позовом ОСОБА_2 було заявлено 1 вимогу немайнового характеру та 2 вимоги майнового характеру, тому судовий збір за подання позову мав розраховуватись наступним чином:

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1 921,00 грн.

За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою розмір судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 768,40 грн.

За подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою розмір судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить - 1 921,00 грн * 5 = 9 605,00 грн

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 було зазначено ціну позову у розмірі 3 250 000,00 грн.

Визначаючи розмір судового збору за майнову вимогу слід зазначити, що 1% від 3 250 000,00 грн (ціна позову), у даному випадку складає 32 500,00 грн, що значно перевищує визначений законом розмір, тому за майнову вимогу мало бути сплачено судовий збір у розмірі 9 605,00 грн.

Отже, за звернення до суду з даним позовом ОСОБА_2 мав сплатити судовий збір у розмірі 768,40 грн + 768,40 грн + 9 605,00 = 11 141,80 грн.

За наслідками розгляду даної справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Однак, при вирішенні питання щодо розподілу судового збору, судом першої інстанції не було перевірено правильність сплати позивачем за первісним позовом судового збору, тому в цій частині розрахунок є не правильним та підлягає зміні.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог первісного позову, підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 9 605,00 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Щодо стягнутого судом першої інстанції розміру правничої допомоги, то слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;,

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, при вирішенні питання про стягнення понесених витрат на надання правничої допомоги, важливими є висновки у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як свідчить практика, зокрема, у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20, суд при зменшенні витрат на правову допомогу, також враховує чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем, до закінчення розгляду справи по суті, було подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн. До заяви було подано копію договору про надання правової допомоги б/н від 17.03.2021, копію додаткової угоди № 1 від 17.03.20214, та квитанції про оплату послуг на суму 15 000,00 грн та 20 000,00 грн (т. 3 а.с. 50-57).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц зроблено висновок про те, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У своїй постанові Верховний Суд від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 дійшов висновку про те, що у розумінні положень ч. 5 ст. 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

З огляду на те, що ОСОБА_1 ані під час розгляду справи по суті, ані у поданій апеляційній скарзі, не було надано розрахунку неспівмірності заявленого ОСОБА_2 розміру понесених судових витрат, в той же час суд, зі свого боку не наділений повноваженням зменшувати заявлений розмір з власної ініціативи, тому, суд першої інстанції, враховуючи принцип справедливості, пропорційності, диспозитивності та змагальності, а також, часткове задоволення первісного позову, дійшов обґрунтованого висновку про часткове відшкодування ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 33 332,00 грн.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат змінити шляхом зміни розміру судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 3 842,00 грн на 9 605,00 грн. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Аваєвою Наталією Валеріївною, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 9 605(дев`ять тисяч шістсот п`ять),00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 09 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.В. Кулікова

Т.О. Невідома