Справа № 466/1891/21 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2382/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» - Бердара С.В., представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» на рішення Галицького районного суду міста Львова від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», третьої особи ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня», третьої особи ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дитину. Акушерсько-гінекологічна допомога їй надавалась у зв`язку з пологами в КНП «Пологовий клінічний будинок №1 м. Львова», з якого 09 лютого 2015 вона була виписана.

Вказувала, що після виписки вона помітила почервоніння на правій нозі, для лікування якого 10 лютого 2015 року звернулась у відділення судинної хірургії Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівської обласна клінічна лікарня» (далі - КНП ЛОР «ЛОКЛ»), куди її цього ж дня госпіталізовано в ургентному порядку та встановлено діагноз тромбофлебіт варикозно-розширених п/ш вен на правій н/к, ХВН 1 ст.

Лікар ОСОБА_3 , який займає посаду завідувача відділенням судинної хірургії центру трансплантації органів та інших анатомічних матеріалів КНП ЛОР «ЛОКЛ», провів огляд ноги та повідомив їй, що не вбачає можливості медикаментозного способу лікування її захворювання, а тому наполягав на проведенні оперативного втручання. Відтак, було визначено лікування у вигляді оперативного втручання - «Кросектомія на правій нижній кінцівці» під загальною анестезією (внутрішньовенний, зі спонтанним диханням).

Цього ж дня проведено оперативне втручання, після якого стан її здоров`я значно погіршився, вона зовсім не відчувала стопу ноги, не могла рухати пальцями на нозі. Оперативне втручання провів лікар ОСОБА_3 . Однак, на її думку, він неналежно виконав професійні обов`язки, що призвело до настання тяжких наслідків для її здоров`я, а саме, виникнення травми стегнової артерії або її гілок, яка супроводжувалась кровотечею, утворенням відтермінованої гематоми, стисненням артерії в місці операційної рани, що в подальшому призвело до тромбозу.

На думку позивачки, Лікар ОСОБА_3 своєчасно не прийняв рішення про лікування антикоагулянтами без проведення хірургічного втручання, і після проведеного першого оперативного втручання, не обрав правильної тактики, що спричинило виникнення ятрогенного захворювання, яке породило необхідність проводити позивачу другу операцію ревізію післяопераційної рани; тромбосектомія з стегнових артерій справа; лінійне алопротезування поверхневої стегнової артерії справа.

У процесі другого втручання було видалено згустки гематоми, проведено ревізію судин, виявлено тромбоз поверхневої стегнової артерії в проксимальній її частині та замінено артерії алопротезом «Goretex», що стало наслідком ускладнення, оскільки, на думку позивача, необхідно було проводити заміну артерії аутовеною, а не алопротезом «Goretex», що є чужорідним матеріалом. Відтак, виникла необхідність проведення третього термінового оперативного втручання, яке проводилось лікарем-хірургом ОСОБА_4 з приводу гострої ішемії правої нижньої кінцівки. 03 квітня 2015 року позивача було виписано з КНЦ ЛОР «ЛОКЛ», однак вона продовжила тривале лікування.

Стверджувала, що у зв`язку із вказаними обставинами було розпочато кримінальне провадження щодо неналежного виконання медичним працівником, зокрема ОСОБА_3 , своїх професійні обов`язків внаслідок недбалого ставлення до них, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження. Після досудового розслідування кримінальне провадження разом із обвинувальним актом було передано на розгляд суду. Однак ухвалою Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків притягнення до такої.

На думку позивачки, неналежним виконанням ОСОБА_3 своїх професійних обов`язків, їй спричинено тяжкі тілесні ушкодження, так зокрема, у неї до сьогодні постійно набрякає права нога, відчувається біль, спостерігається почервоніння, їй важко ходити по сходах та підніматись вгору, тривалий час утворювались абсцеси, які супроводжувалися постійними зверненнями до лікарів. Це, своєю чергою призвело до заподіяння їй істотної моральної шкоди, яка полягала в тому, що звертаючись за медичною допомогою до КНП ЛОР «ЛОКЛ» вона очікувала отримати якісну медичну допомогу. Проте, внаслідок протиправності дій лікаря ОСОБА_3 , вона впродовж неповних двох діб зазнала трьох оперативних втручань, що спричинили їй фізичні страждання.

Вказувала, що кожне наступне втручання було зумовлено неправильним попереднім оперативним втручанням з порушенням вимог стандартів у сфері охорони здоров`я. Кожного разу, їй слід було проводити чергову операцію на нозі, вона боялась смерті, жахливої перспективи ампутації ноги, адже некваліфіковані дії ОСОБА_3 не призводили до покращання її стану здоров`я, а лише погіршували його. Кожного разу, коли її забирали в операційну залу, вона відчувала, що знову буде щось не так і вона може назавжди залишитись без ноги у молодому віці.

Звертала увагу суду, що страх вже був не за здоров`я, а за життя, адже вона розуміла, що діється щось страшне, а вдома на неї чекали дві дитини, неповнолітня і щойно народжена, які потребували материнського догляду. Тож, вона хвилювалась вже не за себе, а за дітей, які мали сумну перспективу залишитись сиротами.

Просила стягнути з КНП ЛОР «ЛОКЛ» 28829,35 грн матеріальної шкоди, а саме: 12057,81 грн. - витрат на придбання лікарських та медичних засобів, 6012,54 грн. - витрат на купівлю суміші для грудного вигодовування та 10759 грн. - втраченого заробітку за період з 10 лютого 2015 року до 03 квітня 2515 року.

Крім того, просила стягнути з відповідача 500000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 18 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради « Львівська обласна клінічна лікарня» - задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_1 суму матеріальних збитків у розмірі 12 057 (дванадцять тисяч п`ятдесят сім) грн. 81 коп.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» на користь держави судовий збір у розмірі 1 894 (одна тисяча вісімсот дев`яносто чотири) грн. 20 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржило КП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня».

В апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції не наведено жодних належних та допустимих доказів, на підставі яких суд дійшов висновку, що неправильне лікування призвело до третьої операції.

Вказує, що висновок експерта №254 за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи містить не категоричні твердження, а припущення про пошкодження обвинуваченим артерії під час проведення кросектомії. З огляду на це вказаний висновок не має доказового значення, оскільки згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5 , які узгоджуються також із показами ОСОБА_3 та згідно яких заперечується факт пошкодження артерії під час кросектомії та вказано, що тромбоз як вени, так, в подальшому і артерії був наслідком наявності у потерпілої тромбофілії по 4 факторах на фоні проведення проведеної їй операції родорозрішення кесарів розтин. ОСОБА_3 повідомив, що не помітити під час операції травми артерії через високий кровяний тиск неможливо.

На думку скаржника, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують факт завдання моральної шкоди у зв`язку з необхідністю проведення трьох оперативних втручань ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» - Бердара С.В. на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 10 лютого 2015 року, о 11 годині 20 хвилин, ОСОБА_1 була госпіталізована в ургентному порядку у відділення судинної хірургії ЛОКЛ, де, після проведеного огляду, їй було встановлено діагноз: тромбофлебіт варикозно розширених п/ш вен на правій н/к, ХВН 1 ст., та визначено план лікування у вигляді оперативного втручання під загальною анестезією (внутрішньовенний, зі спонтанним диханням).

Факт перебування ОСОБА_1 на лікуванні в ЛОКЛ, проведення їй трьох оперативних втручань підтверджується доказами, що надані до позовної заяви, а саме: записами про операцію № 206 від 10 лютого 2015 р., операцію № 217 від 11 лютого 2015 р., операцію № 219 від 11 лютого 2015 року, що містяться в журналі оперативних втручань у стаціонарі відділення судинної хірургії від 02 січня 2015 року; медичною картою стаціонарного хворого № 3433/277, у якій вказано, що ОСОБА_1 госпіталізовано 10 лютого 2015 року о 11 год 20 хв та наведений перелік хірургічних операцій; листом сумісного огляду лікаря приймального відділення ЛОКЛ та чергового лікаря судинної хірургії, відповідно до якого у ОСОБА_1 виявлено тромбофлебіт на правій нижній кінцівці та рекомендовано госпіталізувати для оперативного втручання; протоколом ультразвукового обстеження вен нижніх кінцівок, відповідно до якого в ході обстеження виявлено ознаки тромбофлебіту правої та варикозної хвороби вен лівої ноги; розпискою ОСОБА_1 про згоду на проведення операції від 10 лютого 2015 року; протоколом операції від 10 лютого 2015 року 16:10 16:30 год.; передопераційним оглядом анестезіологом та протоколом загального знеболення від 10 лютого 2015 року; розпискою ОСОБА_1 про згоду на проведення операції від 11 лютого 2015 року; протоколом операції від 11 лютого 2015 року 12:30 16:00 год.; передопераційним оглядом анестезіологом та протоколом загального знеболення від 11 лютого 2015 року; листами індивідуальних спостережень та листами лікарських призначень.

Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 254 від 10 жовтня 2016 року, вбачається, що методом вибору лікування гострого тромбозу поверхневих вен (тромбофлебіт на сучасному етапі у світовій практиці є локальні нестероїдні засоби та антикоагулянтна терапія. Хірургічне лікування не розглядається як пріоритетний метод і у більшості випадків є показаним при висхідному поширенні тромбозу не дивлячись на антикоагулянту терапію чи протипоказання до такої. Однак, у даному випадку, лікарі судинного відділення при наданні допомоги хворій ОСОБА_1 керувалися локальним протоколом «Флебіт та тромбофлебіт поверхневих вен нижніх кінцівок» від 14 лютого 2014 року в якому кросектомія розглядається як метод хірургічного лікування.

В п.п. 7,8 вказаного висновку зазначено, що діагностичне обстеження хворій ОСОБА_1 у відділенні судинної хірургії ЛОКЛ перед проведенням кросектомії не повністю відповідає протоколу медичної допомоги «Флебіт та тромбофлебіт поверхневий вен нижніх кінцівок» ЛОКЛ, а саме в частині проведення повноти діагностичних обстежень (відсутність загального аналізу крові, глюкози крові, біохімічних показників рентгенографії органів грудної порожнини та консультацій суміжніх спеціалістів (відсутність консультації гінеколога в день поступлення 10 лютого 2015 року).

Причиною наступних операцій могла бути травма стінки стегнової артерії або гілки її, не діагностовані під час операції, що у подальшому привело до кровотечі, стиснення артерії напруженою гематомою та розвитку тромбозу поверхневої стегнової артерії на фоні спадкової тромбофілії по 4-х факторах.

У п.п.15, 16 зазначено, що оперативні втручання хворій ОСОБА_1 привели до локальних ускладнень в ділянці операційної рани, загоєння вторинним натягом та продовження терміну лікування. Проведення повторних операцій було доцільним і обумовленим низкою післяопераційних ускладнень. Проводити «кросектомію» без використання ранорозширювача чи ретрактора неможна. Для візуалізації операційного поля повинен бути використаний вказаний медичний інструментарій (гачки ОСОБА_6 чи подібні їм, які тримає асистент хірурга).

Згідно з п.п. 23,27,28 тромбоз стегнової артерії, який був діагностований у гр. ОСОБА_1 11 лютого 2015 року знаходиться у причинному зв`язку із проведенням їй кросектомії хірургом, зав. відділенням судинної хірургії ЛОКЛ, ОСОБА_3 .

У п.п. 26, 29 вказано, що за належне ведення історії хвороби, згідно закону, несе відповідальність лікуючий лікар, а контролює завідувач відділенням. Медична документація в цілому велася правильно, але не завжди було вказано час оглядів в щоденниках, наявні виправлення дат і часу в них, вказані різні дати оперативних втручань при гострій патології та не вказано часу виконання 11 лютого 2015 р. УЗДГ. Це стало перешкодою для визначення можливого часу настання повної оклюзії стегнової артерії.

Не виключено, що як би хворій ОСОБА_1 при поступленні у ЛОКЛ (відділ судинної хірургії) на першому етапі лікування було розпочато (продовжено) консервативне лікування тромбофлебіту нестероїдними засобами та антикоагулянтами - міг би не наступити тромбоз стегнової артерії.

У п. 31 зазначено, що приймаючи до уваги дані матеріалів справи і характер післяопераційних ускладнень комісія вважає, що механізм їх виникнення у гр. ОСОБА_1 після проведення їй кросектомії, міг бути наступним: травма стегнової артерії або її гілок супроводжувалась кровотечею, утворенням відтермінованої гематоми (скопичення крові), стисненням артерії в місці операційної рани, що у подальшому привело до ускладнення - тромбозу (утворення тромбу в просвіті артерії). Такі наслідки для здоров`я гр. ОСОБА_1 , можна розцінювати як тяжке тілесне ушкодження, відповідно до п.п. 2.1. та 2.1.3, підпункт «п» «Правил судово-медичного визначення .ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», в яких вказано: «небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища (див. п. 2.1.3 «о) і котрі без надання медичної допомоги за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть скінчуватися смертю.

Відповідно до витягу з протоколу № 15 відкритого засідання кафедри хірургії № 2 Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького від 06 березня 2015 року зазначено, що відносно медичної складової, у світових консенсусних керівництвах щодо лікування тромбозів бокових гілок великої підшкірної вени рекомендоване консервативне лікування. У даному випадку показів до операції не було, достатньо було провести антикоогулянтну терапію. Окрім того, перед операцією не було проведено лабораторні обстеження, яке є обов`язковими (загальний аналіз крові та інше). Очевидно, що під час операції були травмовані судини, можливо ранорозширювачем, що стало однією з причин післяопераційних ускладнень. При повторній операції (алопротезування поверхневої стегнової артерії) невірно вибрано матеріал для протезування. Необхідно було виконати протезування великою підшкірною веною, оскільки пацієнтка молодого віку. Операційний хірург не радився з іншими спеціалістами щодо тактики лікування, не було поінформовано про ускладнення завідувача кафедри.

При лікуванні пацієнтки ОСОБА_1 1983 р.н., № історії хвороби 3433, було допущено ряд помилок оперуючим хірургом завідувачем відділення судинної хірургії ЛОКЛ, головним позаштатним спеціалістом ГУОЗ ЛОДА зі судинної хірургії ОСОБА_3 . Зокрема не вірно вибрано тактику лікування, та при розвитку ускладнень не повідомлено про них ні завідувача кафедри, ні жодного судинного хірурга із професорсько-доцентського складу кафедри хірургії № 2. Запропоновано ГУОЗ ЛОДА звільнити ОСОБА_3 від обов`язків головного позаштатного спеціаліста ГУОЗ ЛОДА зі судинної хірургії.

Відповідно до висновку за результатами клініко-експертної оцінки якості медичної допомоги ОСОБА_1 , наданим комісією Департаменту охорони здоров`я ЛОДА, адміністрацією Львівської обласної клінічної лікарні не достатньо здійснюється контроль за якістю надання медичної допомоги хворим в умовах відділення судинної хірургії. Надання медичної допомоги хворій ОСОБА_1 з діагностованим тромбофлебітом підшкірних вен правої нижньої кінцівки у відділенні судинної хірургії КНП ЛОР «ЛОКЛ» не повністю відповідає затвердженому та погодженому локальному протоколу надання медичної допомоги «Флебіт та тромбофлебіт поверхневих вен нижніх кінцівок», а саме в частині повноти проведення діагностичних обстежень, відсутності загального аналізу крові, глюкози, глюкози крові, біохімічних показників крові,томографії органів грудної порожнини в день поступлення 10 лютого 2015 року та консультацій інших суміжних спеціалістів(відсутність консультації гінеколога в день поступлення 10 лютого 2015 року).

Ухвалою Личаківського районного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 463/4211/17, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальності відповідальності.

Згідно з довідкою Львівської національної музичної академії ім. М.В. Лисенка від 08 серпня 2017 року № 104, ОСОБА_1 працює на посаді артистки хору ІІ категорії оперної студії та в період з 01 грудня 2014 року до 01 квітня 2015 року перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами на підставі наказу № 146-к від 03 грудня 2014 року.

Відповідно до довідки про доходи, виданої Львівською національною музичною академію ім. М.В. Лисенка від 09 серпня 2017 року № 283 загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2014 року по 31 січня 2015 року становила 33 314 грн. 42 коп. У грудні 2014 року ОСОБА_1 отримала 9571 грн. 33 коп. допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно оригіналів квитанцій Львівського обласного центру служби крові, аптеки «Знахар», аптек ПП « Соломія-сервіс», аптек ФОП ФЛИС сума витрат на придбання лікарських та медичних препаратів становить 12 057, 81 грн.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ні дії (бездіяльність) га чи вчинені вони цією особою.

Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Частиною 1 статті 35-2 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Згідно із статтею 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні, фармацевтичні працівники та фахівці з реабілітації зобов`язані: а) сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, надавати своєчасну та кваліфіковану медичну, лікарську і реабілітаційну допомогу; б) безоплатно надавати відповідну невідкладну медичну допомогу громадянам у разі нещасного випадку та в інших екстремальних ситуаціях; в) поширювати наукові та медичні знання, знання щодо функціонування та обмежень життєдіяльності серед населення, пропагувати, у тому числі власним прикладом, здоровий спосіб життя; г) дотримуватися вимог професійної етики і деонтології, зберігати лікарську таємницю; ґ) постійно підвищувати рівень професійних знань та майстерності; д) надавати консультативну допомогу своїм колегам та іншим працівникам охорони здоров`я, фахівцям з реабілітації; е) здійснювати діяльність відповідно до принципів доказової медицини/доказової реабілітації. Медичні, фармацевтичні працівники та фахівці з реабілітації виконують також інші обов`язки, передбачені законодавством

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я і здоров`я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь; відшкодування заподіяної здоров`ю шкоди; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

За вимогами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані стороною позивача письмові докази повністю доводять винуватість лікаря ОСОБА_3 , який перебував у трудових відносинах з КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня», а саме у неналежному рівні надання медичної допомоги, що призвело до ушкодження здоров`я позивача та спричинення останній матеріальної та моральної шкоди.

Покази ОСОБА_1 , отриманні в суді першої інстанції з урахуванням вимог ЦПК України, повністю узгоджуються з медичною документацією; з висновком комісійної судово-медичної експертизи; показами свідка ОСОБА_4 , який усував наслідки лікарської помилки ОСОБА_3 та чітко зазначив, що необхідності не було у хірургічному втручанні взагалі, а достатньо було медикаментозного лікування захворювання позивача. Крім того, саме неправильне лікування позивача призвело до другої та третьої операцій останньої та спричинило наслідки ушкодження її здоров`я, які вона має і на сьогоднішній день.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними посилання сторони відповідача та третьої особи на стороні відповідача, що дії відповідали Локальному протоколу третинної та екстреної допомоги, адаптованої до умов Львівської обласної лікарні «Флебіт та тромбофлебіт поверхневих вен нижніх кінцівок»(відповідно до наказів МОЗ України № 102/18 від 19 лютого 2009 року та №709/75 від 03 листопада 2009 року), оскільки згідно наказу МОЗ від 21 листопада 2012 № 939/72 визнано такими, що втратили чинність:

-наказ Міністерства охорони здоров`я України та Академії медичних наук України від 19 лютого 2009 року № 102/18 "Про затвердження методичних рекомендацій "Уніфікована методика з розробки клінічних настанов, медичних стандартів, уніфікованих клінічних протоколів медичної допомоги, локальних протоколів медичної допомоги (клінічних маршрутів пацієнтів) на засадах доказової медицини (частина перша)";

-наказ Міністерства охорони здоров`я України та Академії медичних наук України від 3 листопада 2009 року № 798/75 "Про затвердження методичних рекомендацій "Уніфікована методика з розробки клінічних настанов, медичних стандартів, уніфікованих клінічних протоколів медичної допомоги, локальних протоколів медичної допомоги (клінічних маршрутів пацієнтів) на засадах доказової медицини (частина друга)".

На копії локального протоколу, долученого до матеріалів справи, міститься номер наказу №709/75 від 03 листопада 2009 року. Однак, МОЗ був прийнятий саме наказ №798/75 від тієї ж дати.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога ОСОБА_1 про відшкодування суми матеріальних збитків, підлягає до часткового задоволення у розмірі 12057,81 грн., пов`язаних з витратами на придбання лікарських засобів та медичних виробів, оскільки така сума підтверджується належними та допустимими доказами (оригіналами квитанцій), що містяться в матеріалах справи. В той же час, витрати на вимушене грудне вигодовування дитини, з фактом існування якого погоджується суд на підставі медичних лікарських документів, не підтверджені були належним чином.

Щодо вимоги відшкодування втраченого заробітку за вказаний період, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що така не ґрунтується на приписах діючого законодавства, оскільки з наданих позивачем документів вбачається, та підтверджено представником позивача, що ОСОБА_1 спочатку перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, який їй був оплачений, а потім у відпустці по догляду за дитиною.

Відповідно до ст. 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У пункті 3 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»).

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц передбачено: «У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 UK України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 протягом тривалого часу вимушена була терпіти фізичний біль та страждання внаслідок неправильного медичного лікування, великої кількості оперативних втручань, організації життя позивача, її родини та малолітніх дітей відбулися суттєві зміни у зв`язку з її тривалим перебуванням у лікарні(два місяці) та операціями на нозі, замість медикаментозного лікування. Вона вимушена була перейти на штучне вигодовування своєї новонародженої дитини. Крім того, позивач отримала фізичні шрами на тілі, остаточно функція ноги не відновилася. Вона вимушена носити спеціальне взуття та одяг.

Колегія суддів також погоджується із визначеною судом першої інстанції з врахуванням глибини, інтенсивності, характеру, тривалості перенесених позивачкою моральних страждань, істотності вимушених змін в організації життя позивачки, основоположних засад виваженості і справедливості сумою моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 18 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.