Номер провадження: 22-ц/813/3115/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про усунення перешкод шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, з позовом, в якому просив скасувати реєстрацію відповідача у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

У січні 2021 року позивач надав до суду заяву про зміну предмета позову у порядку ч.3 ст. 49 ЦПК України, та відповідно до цієї заяви просив усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні ним права власності квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Позов мотивовано тим, що позивач з 2002 року та по теперішній час є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 26.02.2002 року. У квітні 2008 року, коли позивач був неповнолітньою дитиною, відповідач зареєструвалась у вказаній квартирі. На думку позивача, реєстрація відповідача у вказаній квартирі є незаконною. Позивач пояснював, що відповідач припинила бути членом сім`ї позивача з моменту вступу відповідача до шлюбу у 2013 році із ОСОБА_3 , проте після розлучення з останнім відповідач без дозволу позивача повернулась до спірної квартири, де почала створювати нестерпні умови життя для позивача. Позивач наголошував, що сумісне проживання сторін є неможливим, відповідач перешкоджає у повному обсязі користуватись його власністю - спірною квартирою, та усі дії відповідача спрямовані на незаконне захоплення майна позивача - зазначеної квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, виключити з рішення суду фразу: «Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , з яким відповідачка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що призначений на 24.01.2023 року на 14-30 г., та обізнаними про діючі на час оголошення в Україні воєнного стану обмеження доступу до приміщень (зали судових засідань) Одеського апеляційного суду через відсутність технічної можливості забезпечення безпеки громадян під час повітряної тривоги, сторони у справі та їхні представники, а також третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, не виявили належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео-конференції та будь-яких заяв про відкладення судового засідання не подали.

Від представника третьої особи орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин не взяття участі у розгляді справи учасників справи, які не просили про розгляд справи за їхньої відсутності або про відкладення розгляду справи, судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник (апелянт) реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності позивача та її представника при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Залишаючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом виселення, суд першої інстанції виходив з того, що:

відповідач вселилась до спірної квартири на законних підставах, зареєстрована та постійно проживає у квартирі, зберігає право користування нею як колишній член сім`ї власника;

позивачем не доведено наявності у відповідачки іншого житла, а також незаконності її проживання у спірній квартирі, будь-яких інших законних підстав для виселення відповідачки суду не доведено;

позивачем не доведено необхідність і пропорційність такого крайнього заходу втручання у права особи як виселення відповідачки зі спірної квартири, в якій вона тривалий час проживає, зареєстрована та іншого житла не має.

Колегія суддів в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте звертає увагу на необхідність виключення з мотивувальної частини обставин, спільного проживання відповідача з батьком позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу, які не входять до предмету позову та не є предметом доказування, але які суд вважав встановленими без їх належного дослідження виходячи лише з пояснення відповідача, яка є позивачем щодо встановлення даного факту в іншій цивільній справі, а також доповнення мотивувальної частини посиланням на норми ст. 406 ЦК України, виходячи з наступного.

Як встановлені обставини суд зазначив, що:

-ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним сином відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з яким відповідачка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

- на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській товарній біржі № 1024 від 08.12.1993 року, батьком позивача - ОСОБА_4 , було придбано чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

-26.02.2002 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 подарував сину ОСОБА_1 , позивачу по справі;

- з 04.04.2008 року у вказаній квартирі своє місце проживання зареєстрували сторони по справі;

-на протязі тривалого часу між сином та матір`ю склались дуже неприємні відносини, внаслідок чого останнім часом відповідач неодноразово зверталась з заявами до поліції щодо конфліктів та здійснення позивачем домашнього насильства відносно ОСОБА_2 , а також з приводу конфлікту з дівчиною позивача, які в подальшому розглядалися судами;

-19.06.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. було надано ОСОБА_1 дублікат договору дарування від 26.02.2002 року замість втраченого (а.с.10 т.1).

Із пояснень позивача вбачається, що він проживав разом з матір`ю у спірній квартирі, частково проживав у бабусі, з батьком дуже рідко бачився, хоча матеріально батько допомагав, останні два роки батько проживав у м. Києві та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Також позивач пояснив, що між сторонами склався порядок користування спірною квартирою, зокрема позивач користується житловою кімнатою 10-12 кв. м., з облаштуванням дверного замка, а відповідачка користується житловою кімнатою 16-17 кв. м., в інших двох кімнатах ніхто не проживає, знаходяться старі речі.

Із письмових пояснень позивача, наданих інспектору поліції 30.07.2020 року, вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 позивач проживає тривалий період часу разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с.32 т.1).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Особливістю вирішення цього спору є те, що позивач на час реєстрації місця проживання в квартирі, був неповнолітнім (14 років) і проживав разом зі своєю з матір`ю, яка в розумінні СК України є природним опікуном малолітнього або природнім піклувальником особи, яка досягла 14 років і до досягнення 18 років, і вселяючись у квартиру сина, яка йому була подарована батьком, вважала, що їх родинні відносини є не обмеженими у часі, а сімейні стосунки - стабільними.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач до 2013 року проживала у належній йому квартирі, але після укладення шлюбу з ОСОБА_3 перестала бути членом сім`ї позивача і проживала з ОСОБА_3 у квартирі останнього до 2018 року. Після розлучення з ОСОБА_3 відповідач без згоди позивача повернулась у його квартиру. Позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач займає приміщення квартири та чинить власнику перешкоди у користуванні та розпорядженні майном.

Встановивши, що відповідач вселилась у належну позивачу квартиру у 2008 році, як мати і член сім`ї на той час неповнолітнього власника квартири, з реєстраційного обліку не знімалась і на час розгляду справи в судах продовжує проживати у квартирі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вселення відповідача та реєстрація місця проживання у квітні 2008 року відбулося на незаборонених законом підставах і триває з 2008 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з Конвенцією, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росіїї»).

У пункті 36 вказаного рішення ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежене житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Окрім того, ЄСПЛ вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою, щоб вважити відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням до приватної сфери особи, порушенням прав на повагу до житла.

Враховуючи, що право власності позивача на спірне житло обтяжене тривалим зареєстрованим у встановленому порядку проживанням його матері у цьому житлі, а відомості про наявність у відповідача іншого житла або доказів про наявність доходів та/або накопичень достатніх для придбання або винаймання іншого житла, у справі відсутні, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позову про усунення перешкод шляхом виселення позивача.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, мотивуючи ухвалене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, зосередився в тому числі на відсутності підстав для виселення, передбачених ст. 116 ЖК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Тому спірним правовідносинам, які склалися між сторонами, слід надати правову оцінку також і в контексті норми 406 ЦК України.

При таких обставинах, мотивувальна частина рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року, окрім наведених обґрунтувань, підлягає доповненню обґрунтуваннями, наведеними у цій постанові апеляційного суду з посиланням на ст. 406 ЦК України.

Крім того, колегія суддів погоджується з апеляційною скаргою в частині необхідності виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду встановлення обставин проживання відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 (батьком позивача), оскільки даний факт вирішується в іншій цивільній справі - № 947/30293/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна, визнання договору недійсним, де ОСОБА_1 повідомив, що подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу не входить до позовних вимог і предмету доказування у справі, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку. До того ж судом дані обставини, які вказав в оскаржуваному рішенні, як встановлені, належним чином у встановленому порядку не встановлювалися і докази з цього приводу не досліджувалися.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині зміні з викладенням її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції та виключенням з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на встановлені обставини, про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року - в мотивувальній частині змінити, викласти її в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції та виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду, як на встановлені обставини, про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 24.02.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова