Справа № 454/2366/17 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/1331/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2022 року в складі судді Адамовича Я.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали,-

встановив:

У вересні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали.

Вимоги обґрунтовувала тим, що разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 та двома неповнолітніми дітьми проживають з її матір`ю ОСОБА_4 . За час спільного проживання протягом 2015 2017 років спільно з чоловіком зі згоди матері провели капітальний ремонт літньої кухні за вказаною адресою та реконструювали її у новий житловий будинок.

Після закінчення будівництва між ними виникли неприязні відносини та відповідачка намагається виселити її з чоловіком і дітьми з вказаного житла.

Уточнивши позовні вимоги просила визнати за нею ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані нею при будівництві та ремонті літньої кухні на АДРЕСА_1 , відповідно до визначеного нею переліку та визнати, що загальний розмір понесених нею витрат становить 105278,79 грн., у тому числі: 54042,20 грн. вартість матеріалів, виробів та конструкцій; 34779,73 грн. заробітна плата; 16456,86 грн. загальновиробничі втрати.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , застовані ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 18.09.2017 скасовано.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , з рішення не погоджується, вважає, що судом неправильно та неповно досліджено і встановлено обставини, які мають значення для справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що разом з чоловіком ОСОБА_3 та дітьми проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Для покращення умов проживання та з дозволу матері було проведено капітальний ремонт літньої кухні, яка належить до цього будинку.

На даний час стан готовності реконструйованого об`єкту 100%.

У подальшому, а саме 03.10.2018 ОСОБА_4 подарувала даний будинок ОСОБА_2 .

Зазначає, що нею за власні кошти проведено відповідні будівельні та ремонтні роботи.

Реконструйована літня кухня розташована на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні відповідачки.

Покликаючись на правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 18.11.2015 № 6-388цс15 та ст. 331 ЦК України зазначає, що визнаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Зазначає, що під час реконструкції літньої кухні апелянт не змінювала основні конструкції та не змінювала несучі стіни літньої кухні, усі будівельні роботи були проведені, як такі що не потребують документів, що надають право на їх виконання, а після закінчення таких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Учасники справи, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на їх офіційні електронні адреси, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не була і не є власником реконструйованої літньої кухні та сараю, ні земельної ділянки, на яких такі будівлі розташовані, жодних дозвільних документів на проведення такої реконструкції позивачкою не надано.

Крім цього, як зазначала позивачка, реконструкція господарських будівель на АДРЕСА_1 була проведена протягом 2015-2017 років з метою пристосування їх для проживання, однак, з копії паспорта позивачки слідує, що остання знята з реєстрації місця проживання за вказаною адресою 21.08.2009.

Також суд зазначив, що реконструкція позивачкою господарських будівель (які не є окремим об`єктом права власності та належать до житлового будинку) була здійснена без правової підстави, оскільки такі господарські будівлі, як і земельна ділянка, на якій вони розташовані, їй не належать, у користування чи розпорядження їй не передавалися та без дозволу власника на проживання і реконструкцію, тому така реконструкція є самочинною.

Врахувавши правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 06.05.2020, справа № 722/823/17, суд дійшов висновку, що за позивачкою не підлягає визнання права власності на будівельні матеріали, використані для реконструкції спірного об`єкта нерухомості, внаслідок якого він став придатним для проживання, оскільки такий є самочинним будівництвом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

Згідно із положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Судом встановлено, що на АДРЕСА_1 розташовані житловий будинок А-1 (споруджений в 1973 році), ганок а, сарай Б, літня кухня В, гараж Г, огорожа - № 1, ворота - № 2, замощення IV (а.с. 89-93).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8681 від 27.07.2021, у господарських будівлях (сараї Б та літній кухні В) проведено капітальний ремонт і реконструкцію, внаслідок чого вони пристосовані до житла.

Під час реконструкції використано будівельні матеріали та обладнання на суму 54042,20 грн., понесено витратина заробітну плату у сумі 34779,73 грн. та загальновиробничі втрати на суму 16456,86 грн.

Загальний розмір витрат становить 105278,79 грн (а.с. 143-164).

У матеріалах справи наявні копії товарних чеків, квитанцій, видаткових накладних на підтвердження купівлі відповідних матеріалів (а.с. 98-138).

Звертаючись із позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 зазначає, що протягом 2015 2017 років спільно з чоловіком та зі згоди своєї матері провели капітальний ремонт літньої кухні за вказаною адресою АДРЕСА_1 та реконструювали її у новий житловий будинок, однак після закінчення будівництва між ними виникли неприязні відносини та відповідачка намагається виселити її з чоловіком та дітьми з вказаного житла, тому просить визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані при будівництві та ремонті літньої кухні.

Як вбачається із технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , такий складений станом на 19.09.2018, тобто після закінчення реконструкції літньої кухні, яка, як зазначає позивачка, була проведена у 2015-2017 роках.

Разом з цим, позивачка жодним чином не спростовує висновок суду першої інстанції про те, що проведена нею реконструкція відповідного об`єкту є самочинним будівництвом, натомість зазначає, що не змінювала основні конструкції та несучі стіни літньої кухні, усі будівельні роботи, що були проведені не потребують документів, що надають право на їх виконання, а після закінчення таких робіт, об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

В свою чергу, як встановлено судом, спірна реконструйована позивачкою літня кухня, а також земельна ділянка, на якій така розташована, їй не належать, у користування чи розпорядження їй не не передавалися.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що даний спір стосується самочинного будівництва, яке здійснено на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні відповідачки ОСОБА_2 .

Так, за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи з цієї норми закону самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, будівництво на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року, справа № 6-130цс13 зазначено, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності .

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Згідно із ч. 1 ст. 9 "Про архітектурну діяльність" будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликається на ст. 331 ЦК України, згідно із ч. 3 якої до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Разом з цим, дана стаття регулює правовідносини сторін при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Такий висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 21.03.2019, справа № 909/175/18.

Відповідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена ??(створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 за справою № 3-576гс16, в якій зокрема вказано, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації права власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано у процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК ).

В свою чергу, самочинне будівництво має інший, аніж незавершене будівництво, правовий статус.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Фактично обставини порушення законодавства України, що регулює відносини у сфері містобудування при спрій реконструкції, визнається і самою позивачкою.

Таким чином, оскільки із матеріалів справи беззаперечно вбачається, що реконструкція літньої кухні на АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, визнання права власності на будівельні матеріали, використані для відповідного будівництва цього об`єкта, є неправильно обраним способом захисту.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18).

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, що свідчить про законність оскаржуваного рішення та необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги, поданої позивачкою.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 травня 2022 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк