Справа №173/1272/22
Провадження №2/173/142/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 р. м.Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурхана С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк (Позивач) звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 (Відповідач) про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 12.10.2011. Підписавши заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі Умови та Правила) і Тарифами Банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Такий договір за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі умови договору банківського рахунка і кредитного договору. Таким чином відповідач підтвердила, що ознайомлена з названими документами і вони були надані їй у письмовій формі.

Позивач також вказав, що, вступаючи у правовідносини, сторони керувалися нормами про договір приєднання. Приєднання відповідача до угоди і дію договору підтверджує також факт користування відповідачем картковим рахунком, використання кредитних коштів та періодичне погашення заборгованості.

Умови та Правила передбачають можливість зміни кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку, списання коштів з рахунку клієнта за іншими договорами при настанні строку платежів, односторонню зміну банком цих Умов та Правил.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок, надано кредитну картку і встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 32000,00 грн.

Позивач зазначив, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами. Відповідач зобов`язалася здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошей на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу, однак свої зобов`язання належним чином не виконувала. Відтак, утворилася заборгованість у сумі 38454,48 грн., з яких: 32356,90 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6097,58 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

На підставі наведеного, позивач просив стягнути на його користь вказану заборгованість з відповідача.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.09.2022 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачу було надано строк для подання відзиву з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження. Копію ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та додатків відповідач отримала 01.11.2022, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

У строк, що визначений в ухвалі суду, відповідач відзив чи заперечення щодо розгляду справи у спрощеному провадженні без повідомлення сторін не подала.

Відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки від сторін не надходило клопотань про розгляд справи у загальному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 ЦПК України.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина 4 статті 268 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

ОСОБА_2 звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (яке в подальшому перейменовано на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») за наданням банківських послуг, підписала 12.10.2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В анкеті-заяві вказано, що відповідач бажає оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка "Універсальна". У цьому документі зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Ці обставини підтверджуються даними копій анкети-заяви.

20.03.2013 банк видав відповідачу кредитну картку зі строком дії до 07/16, 05.04.2015 зі строком дії до 03/19, 03.08.2017 - 06/21, 02.01.2020 - 12/23, 12.03.2021 - 02/25. Ці обставини підтверджуються даними довідки АТ КБ «Приватбанк» про видачу кредитних карток.

З моменту старту карткового рахунку кредитний ліміт збільшувався до 32000 грн. станом на 27.02.2020, та був зменшений до 0 грн. станом на 02.12.2021. Таке підтверджується даними довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, що оформлена на ім`я ОСОБА_3 .

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 викладена правова позиція, яка зводиться до того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений.

Тобто, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

У цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12.10.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто банк міг додати до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Із урахуванням правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку про те, що надані позивачем копія Паспорту споживчого кредиту, Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору.

Судом встановлено, що анкета-заява від 12.10.2011 року була підписана відповідачем, проте не містить домовленості сторін про розмір та порядок сплати відсотків за користування кредитними коштами або штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Копія Паспорту споживчого кредиту містить лише відомості про те, що він підписаний електронним підписом відповідача 22.02.2021 року. Проте позивач не надав доказів того, що зазначений Паспорт споживчого кредиту стосується анкети-заяви, яка була підписана відповідачем ще 12.10.2011 року, тобто є частиною укладеного договору. При цьому, суд, перш за все зазначає, що підстави позову обмежені позивачем посиланням на анкету-заяву від 12.10.2011. Тобто, всі заявлені вимоги позивач пов`язує з тими правовідносинами, які виникли між сторонами з 12.10.2011.

Окрім того, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком паспорт споживчого кредиту, Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 6097,58 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо заборгованості за тілом кредиту, яку позивач просить стягнути з відповідача у розмірі 32356,90 грн. суд приходить до таких висновків. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що збільшення заборгованості відповідача за тілом кредиту здійснювалося не лише за рахунок фактично використаних ним коштів (стовпчик 3), а і за рахунок збільшення (договірного списання коштів) кредиту з метою погашення нарахованої заборгованості за процентами (стовпчик 4). Також у виписці за договором аналогічно зазначено про списання відсотків, за рахунок чого автоматично збільшувалось тіло кредиту.

Натомість, надані Позивачем матеріали не містять доказів погодження Позичальником умов про договірне списання заборгованості за нарахованими процентами за рахунок збільшення кредиту. Тим самим, на думку суду, позивач фактично збільшив розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту на суму 33159 грн.

Також, згідно з наданими позивачем документами, до суми заборгованості по тілу кредиту включено щомісячний платіж за страховку Захист на кожен день та комісія за обслуговування (членський внесок), які також не передбачено умовами договору, який було узгоджено з відповідачем.

Враховуючи, що проценти нараховувалися позивачем за різними, в тому числі - непогодженими Позичальником, ставками протягом дії договору, при цьому - нараховувалися на тіло кредиту, розмір якого щомісяця безпідставно збільшувався за рахунок договірного списання заборгованості за такими процентами, щомісячних платежів за страховку, комісії за обслуговування (членський внесок), і це повсякчас спотворювало правильність розрахунків на кожну дату розрахунку. А тому суд не може брати до уваги складений позивачем розрахунок заборгованості відповідача за тілом кредиту.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги АТ КБ Приватбанк необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд приймаючи до уваги положення ст. 141 ЦПК України, вважає, що понесені позивачем судові витрати слід віднести за рахунок позивача, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у позові.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код в , місцезнаходження: Україна, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Бурхан