Справа № 159/2480/22
Провадження № 2/168/7/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Сухоручко Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання Сулеви Н.С.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заяво, у якій, враховуючи уточнення позовних вимог, просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» моральну шкоду у розмірі 72 000 грн., відшкодування витрат, понесених на спорудження пам`ятника у розмірі-72000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12 вересня 2021 року, водій ОСОБА_3 , керуючи мотоциклом марки «КТМ 1290 Suреr Adventurе», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по Набережному шосе, зі сторони мосту в напрямку станції метро «Дніпро`в м. Києві, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 . В результаті ДТП, ОСОБА_4 помер в лікарні.

Цивільно-правова відповідальність водія на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

09.11.2021р. позивачка звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. До заяви було долучено накладну від 08.11.2021 р. на суму 72000 грн. та копію виписки з ЄДРЮОФОП, а також товарний чек від 08.11.2021р., який підтверджує витрати на встановлення пам`ятника та постанову про закриття кримінального провадження.

Листом від 25.05.2022 року, відповідач повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що в діях водія ОСОБА_3 відсутній склад кримінального правопорушення.

Вважає відмову відповідача щодо виплат страхового відшкодування у повному обсязі безпідставною та такою, що грубо порушує права позивачки.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування, потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відтак, заява про виплату страхового відшкодування була подана 09.11.2021 року.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

21.07.2022 р. представник відповідача Залевська Н.С., яка діє на підставі доручення (а.с.97), подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не ґрунтується на положеннях норм діючого законодавства України, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. 09.05.2021 року між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» та ПП "Гермес 73" був укладений Поліс № ЕР.203936832 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі-Поліс ОСЦПВВНТЗ), відповідно до якого була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу мотоцикла, номерний знак: НОМЕР_1 рік випуску: 2021, марка та модель: КТМ 1290 Super Adventure, номер кузова/шасі/рами (VIN код): НОМЕР_2 (Далі - Застрахований ТЗ).

У період дії даного Поліса ОСЦПВВНТЗ до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» від «Юридична компанія «Відшкодування», яке діяло в інтересах ОСОБА_2 надійшла Заява про виплату страхового відшкодування у розмірі 72 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, 15 210,00 грн. відшкодування витрат на поховання, всього 87 210 грн.

У заяві зазначалось, що дані виплати належать виплатити внаслідок транспортної пригоди (далі - ДТП), що мала місце 12.09.2021р. де водій ОСОБА_3 , керуючи Застрахованим ТЗ у м. Київ допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . В результаті отриманих від вказаної ДТП тілесних ушкоджень ОСОБА_4 помер.

За вказаними фактами було відкрито кримінальне провадження за № 0000813 за ч.2 ст. 286 КК України.

11.05.2022 р. за вх. 966-31 Страховик отримав в якості доказу по даній справі від «Юридична компанія «Відшкодування» копію постанови про закриття кримінального провадження від 30.12.2021 р.

Згідно інформації, яка містилась у Постанові про закриття кримінального провадження старшого слідчого СУГУ Національної поліції у м. Києві майора поліції від 30.12.2021 (далі - Постанова) зазначено, що аналізуючи дорожньо-транспортну ситуацію, що мала місце, слідство приходить до висновку, що в діях водія ОСОБА_3 не вбачається порушень Правил дорожнього руху, які б знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками. Отже, дана ДТП сталася в результаті порушення вимог Правил дорожнього руху України зі сторони пішохода ОСОБА_4 яким було порушено п.п. 4.7., п.п. 4.14 Правил дорожнього руху України, оскільки останній зненацька вибіг на смугу руху Застрахованого ТЗ. Відеозапис із камер відеоспостереження підтверджує факт порушення пішоходом правил дорожнього руху та зафіксував, як останній вибіг на дорогу у недозволеному для пішохода місці.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілого.

Відповідно до ст. 27.4 Закону Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, умовами виплати страхового відшкодування на підставі ст. 27.4 Закону (витрати на поховання) є надання Страховику заяви на виплату страхового відшкодування та наступних доказів:

- документів на підтвердження здійснених фактичних затрат особою, що здійснила поховання (квитанції, акти виконаних робіт тощо);

- надання особою, що здійснила поховання, оригіналу свідоцтва про смерть.

На підставі абз. 2 п. є) ст. 35.2 Закону документи, що додаються до Заяви про виплату страхового відшкодування надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик має право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії.

Таким чином, Страховиком відшкодовуються лише документально підтвердженні витрати на поховання, що надані Страховику в оригіналі, та які підтверджують зміст майнових вимог Позивача. Після їх надходження, можливо встановити розмір заподіяної шкоди і, відповідно, прийняти рішення у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до п. г) ст. 35.1 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися, крім іншого інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована , або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих.

Отже, при вимозі заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, крім свідоцтва про смерть потерпілого та документів, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, Позивачу, в тому числі, слід подати до Страховика: інформацію про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; відомості про банківські реквізити заявника (за наявності), тощо.

Згідно Постанови про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження відносно водія ОСОБА_3 було закрито, у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що водій ОСОБА_3 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода та в його діях відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України.

Інші документи, які б підтверджували вину водія ОСОБА_3 , зокрема постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, у справі відсутні.

Отже, на даний час, Страховику не подано будь-якого документу, який встановлював вину водія Застрахованого транспортного засобу.

Проте, порушення Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_4 , які були зазначені у постанові про закриття кримінального провадження знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, ДТП, яка мала місце12.09.2021, виникла внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_4 вимог Правил дорожнього руху України, а в діях водія ОСОБА_3 відсутні порушення вимог Правил дорожнього руху України які знаходилися у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Згідно з Постановою, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Верховним Судом неодноразово був наданий правовий висновок щодо того, якщо презумпція вини спростована, то це є підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдача за умови, що дії останнього були неправомірними , між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи.

Відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Останній не міг передбачити таку подію або передбачив проте не міг її відвернути.

Крім цього, встановлений також й умисел потерпілого, який несподівано вибіг на смугу руху транспортних засобів у невстановленому місці.

За змістом пункту 32.1 статті 32 Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, у випадку наявності сукупності фактів непереборної сили, умислу потерпілого та преюдиційного доказу невинуватості особи у завданні шкоди, Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування

На підтвердження витрат на поховання були надані товарні чеки ФОП ОСОБА_5 № 640/21 від 15.09.2021 на суму 13 950,00 грн., товарний чек б/н від 15.09.2021 на суму 680,00 грн., та товарний чек б/н від 14.09.2021 р. на суму 580,00 грн. У товарних чеках всього на суму 15 210,00 грн. було зазначено лише найменування товарів, товарів «ритуальні послуги», без їх деталізації.

Натомість, у матеріалах судової справи міститься товарний чек № 8 від 08.11.2021 із найменуванням товару «елементи пам`ятника з установкою» на суму 72 000 грн., продавець ОСОБА_6 . Відомостей про оплату такого чеку, а також відомостей про те, на якій підставі продавець ОСОБА_6 здійснює продаж даного виду товару, чи є він фізичною особою -підприємцем, що має відповідний вид діяльності (КВЕД) на здійснення ритуальних послуг, Позивач не надала.

Таким чином, вважає, що Позивач не надала належних документів , що підтверджують оплату (фактичні витрати) на спорудження надгробного пам`ятника, а товарний чек № 8 від 08.11.2021 р. із найменуванням «елементи пам`ятника з установкою» на суму 72 000,00 грн. є неналежним, не достовірним доказом, оскільки не є платіжним документом, що підтверджує фактичні витрати (оплату за товари/послуги Позивачки. Отже, доказ не може бути прийнятий судом на підтвердження витрат на поховання.

Більш того, згідно ст. 27.1 Закону - загальний розмір відшкодування витрат на поховання стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, станом на день настання випадку мінімальний розмір заробітної плати становив 6 000,00 грн. Отже, враховуючи, що сума у розмірі 72 000 грн. є максимальною межею граничного розміру витрат, визначеного ст. 27.1 Закону, виникає сумнів, чи є сума позовних вимог дійсними затратами Позивача, а не просто розрахунком максимально можливого розміру відшкодування, що підлягає стягненню зі Страховика.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, ДТП виникла внаслідок порушення пішоходом вимог Правил дорожнього руху України.

Відповідно до ч.1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Отже, відповідно до зазначених у постанові відомостей, враховуючи матеріали справи, на підставі ст. 27.3, 36.3 Закону страхове відшкодування підлягало би сплаті у розмірі 50% від належного страхового відшкодування (50% від 72 000 грн. - 36 000,00 грн. моральної шкоди та 50% від підтверджених належними платіжними документами витрат на поховання), оскільки саме порушення Правил дорожнього руху України з боку пішохода ОСОБА_4 , зазначене у постанові про закриття кримінального провадження, стало причиною виникнення даної дорожньо- транспортної пригоди.

Відповідач також наполягає на відмові у стягненні всіх інших можливих додаткових витрат (зокрема судові витрати, витрати на правову допомогу), оскільки останні є похідними вимогами від основного зобов`язання, а отже не підлягають стягненню у разі відмови у задоволенні позовних вимог про виплату страхового відшкодування.

Таким чином, Відповідач заперечує проти позовних вимог щодо стягнення на користь Позивача суми страхового відшкодування у повному обсязі.

22.07.2022р. представником позивачки- ОСОБА_1 надіслано до суду відповідь на відзив, згідно з якою позивачка не згодна з доводами відповідача про відмову в задоволенні позову посилаючись на непереборну силу та умисел потерпілого. Вважає , що твердження Відповідача є хибними, та зазначає наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.10.2020 у справі № 445/370/19 зробив висновок про те, що непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки та техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди, завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась в наслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки в даному випадку не виключається.

Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього, не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Оцінка дій водія щодо можливості уникнення ДТП не містить ознак події, яка має зовнішній характер так як наприклад, стихійне лихо. Таким чином, відсутність у водія автомобіля технічної можливості уникнути ДТП не є непереборною силою, а свідчить про відсутність вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове їі завдання (без вини). Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Отже, у водія забезпеченого транспортного засобу настала безвинна цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну при експлуатації автомобіля.

Ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області від 25.08.2022р. провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Старовижівського районного суду Волинської області від 24.11.2022р.,закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В судове засідання позивачка не з`явилася, але була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи.

Представниця позивачки ОСОБА_1 , яка діє на підставі ордеру (а.с 42-43), в судовому засіданні підтримала позовну заяву, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Окрім того пояснила, та надала письмові пояснення, про те, що смерть сина завдала позивачці моральної шкоди, яка полягає у щоденних стражданнях, тузі за дитиною. ДТП позбавила її можливості поговорити із сином, з`явилися такі відчуття як туга, спустошеність, страждання, тощо. ДТП позбавило її найдорожчої людини у житті - сина, який був поруч, якого вона ростила, виховувала, якому допомагала, про якого піклувалися. Моральна шкода полягає у постійних душевних стражданнях через втрату близької людини. Також пояснила, що позивачка обґрунтувала та надала докази на підтвердження витрат, понесених на спорудження пам`ятника, а саме надала суду копію накладної та товарного чеку, тому вважає, що не має підстав для відмови в задоволенні цих вимог. Вважає письмові твердження відповідача хибними в частині відсутності КВЕДу на відповідний від діяльності у підприємця який надав послуги по спорудженню пам`ятника, оскільки сама собою наявність кодів не свідчить про те, що суб`єкт господарювання займається саме цими видами діяльності , так само як і відсутність кодів не забороняє займатися певним видом діяльності.

Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, але була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи (а.с.153, 153 на звороті), у відзиві та в заяві від 03.10.2022 року (а.с.115) повідомила, що просить суд розглядати справу за її відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

РОЗГЛЯНУВШИ МАТЕРІАЛИ ЦИВІЛЬНОЇ СПРАВИ, СУД ВСТАНОВИВ:

Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12 вересня 2021 року приблизно о 23 годині 23 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи мотоциклом марки «КТМ 1290 Suреr Adventurе», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по Набережному шосе, зі сторони мосту в напрямку станції метро «Дніпро» в м. Києві, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В результаті ДТП, ОСОБА_4 помер в лікарні, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_3 , видане Старовижівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів) (а.с. 21).

Відомості про це були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Проте, 30.12.2021р. старшим слідчім СУГУ Національної поліції у м. Києві Даданенко О.С. була винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях водія ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ст. 286ч.2 КК України. Зазначена постанова не була оскаржена позивачкою. (а.с.61-64)

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи без дійсності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як видно з Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як було встановлено під час досудового розслідування та зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 30.12.2021 р., в діях водія ОСОБА_3 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходились у причинному зв`язку з настанням дорожньо - транспортної події, не вбачається, проте встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - мотоцикла марки «КТМ 1290 Suреr Adventurе», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермом якого був ОСОБА_3 , та який за наведених вище обставин несе цивільно-правову відповідальність перед позивачкою за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, досудовим розслідуванням не встановлено, та відповідачем не надано доказів, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок непереборної сили або його неправомірних дій, тому доводи відповідача в частині відсутності у водія технічної можливості уникнути ДТП - це і є непереборною силою, та умисел потерпілого полягає в тому, що він несподівано вибіг на смугу руху транспортних засобів , не ґрунтуються на законі, та не можуть бити прийнятті судом, виходячи з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов до висновку, що позивачці володільцем джерела підвищеної небезпеки була завдана шкода (пов`язана, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зі смертю потерпілого).

Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судом обставин не виключається.

Поряд з тим, на момент дорожньо-транспортної події цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу ОСОБА_3 була застрахована страховиком Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», згідно полісу № ЕР.203936832 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с. 60)

Відповідно до зазначеного полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, встановлена 260 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 130 000 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 23 та 27 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно зі ст.ст.27.3., 27.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Судом встановлено, що 09.11.2021 року, 15.02.2022р., 05.04.2022р., 13.05.2022р., позивачка через свого представника, зверталась до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, надала документи на підтвердження витрат на поховання та на встановлення надгробного пам`ятника. (а.с.9, а.с.30, а.с.34, а.с36).

Листом від 25.05.2022року, відповідачем Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було надано відповідь позивачці, проте, що у зв`язку з відсутністю у заявленій події вини водія, забезпеченого транспортного засобу, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не має підстав для виплати страхового відшкодування по даному випадку. (а.с.41).

Батько померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надав заяву від 21.10.2021 р., в якій відмовився від своєї частки страхового відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 (а.с.17) .

Відповідно до накладної № 8 від 08.11.2021 року, товарного чеку №8 від 08.11.2021р., виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивачкою було сплачено підприємцю ОСОБА_6 , 72000грн. за спорудження та установку пам`ятника ( а.с.31, а.с.32-33, а.с.35)

Таким чином, вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди у сумі 72 000 грн., та відшкодування витрат, понесених на спорудження пам`ятника у розмірі -72 000 грн., заявлені в межах страхового відшкодування відповідно до полісу (260 000 грн.)

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Матеріалами справи підтверджено і сторони не оспорюють той факт, що позивачка ОСОБА_2 була матір`ю померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 ( а.с.15), а отже, відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч.ч.3, 4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Факт завдання моральної шкоди позивачці - матері померлого ОСОБА_4 , доведено безпосередньо фактом спричинення смерті її сину, джерелом підвищеної небезпеки, що в силу дії п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України є підставою для відшкодування їй моральної шкоди незалежно від доведеності вини користувача транспортного засобу. Вимушені зміни, що відбулися в житті позивачки у зв`язку з трагічною загибеллю сина, є триваючими, їй завдано непоправної шкоди, мати залишилася без сина, що є для неї тривалим, тяжким душевним випробуванням.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, а саме: характер правопорушення, відсутність вини користувача транспортного засобу - ОСОБА_3 , недоведеність настання смерті ОСОБА_4 внаслідок непереборної сили або його неправомірних дій, характер та обсяг душевних страждань позивачки, які викликані втратою сина, невідворотність наслідків події, яка спричинила безсумнівні моральні страждання позивачки, їх глибину і тривалість, характер стосунків позивачки та померлого, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивачки ОСОБА_2 , пов`язаних із втратою сина, виходячи із принципів розумності і справедливості, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 72 000грн., та стягнення витрат, понесених на спорудження пам`ятника у розмірі -72 000грн., оскільки саме ця сума підтверджена матеріалами справи.

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВС від 18.10.2019 р. у справі № 352/342/17.

Що стосується доводів відповідача, зазначених у відзиві, щодо солідарної відповідальності, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, що на момент дорожньо - транспортної події

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було страховиком, за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР.203936832.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування», страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Відносини у цій сфері регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

За змістом пунктів 9.1 і 9.2 статті 9 Закону № 1961-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260 000 грн. на одного потерпілого.

Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі.

Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи, не передбачає солідарного обов`язку страховика та потерпілого щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю потерпілого, внаслідок ДТП.

Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12-13, 76 -79, 81,141, 259, 263 - 265 ЦПК України, ст.ст. 23, 82, 541, 979, 980, 1167, 1168, 1194 ЦК України, ст.ст. 9, 22, 23, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» , , (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців ,40) на користь

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , витрати понесені на спорудження пам`ятника у розмірі - 72 000грн. (сімдесят дві тисячі грн.) та в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі -72 000 грн. (сімдесят дві тисячі грн.)

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» , , (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців ,40).

Суддя Старовижівського районного суду

Волинської області Ю.О. Сухоручко