ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/768/21 Номер провадження 22-ц/814/1924/23Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючий суддя Чумак О.В.,

судді:Дряниця Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Даценко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайоного суду Полтавської області від 29 червня 2022 року, ухвалене суддею Куцин В.М., повний текст рішення складено 08 липня 2022 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

08 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору дарування житлового будинку від 27 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Карбан Є.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1285, вона є власником будинку АДРЕСА_1 . В цьому будинку залишається зареєстрованим член сім`ї колишнього власника будинку - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради від 30 березня 2021 року, який в даному будинку не проживає з початку 2015 року по теперішній час, про що складено акт підтвердження фактичного місця проживання особи № 38 від 29.03.2021 року.

Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші особи відповідачу не чинили.

Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку створює їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні нерухомим майном, а також призводить до зайвих витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Рішенням Миргородського міськрайоного суду Полтавської області від 29 червня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, що втратила право користування приміщенням житлового будинку АДРЕСА_1 .

З цим рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з кінця 2014 року, оскільки виїхав до м. Люботин Харківської області, де проживав з іншою жінкою; приїжджав на похорони матері у 2020 році та з того часу не з`являвся за спірною адресою.

Вважає, що її позовні вимоги доведені належними доказами та підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Долженко О.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до положень ч. 1 ст. 369 цього Кодексу без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування житлового будинку від 27 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Карбан Є.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1285 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 38150875 від 27.05.2015 року житловий будинок з надвірними побудовами АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .

В зазначеному будинку відповідно до довідки виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 06-33/690 від 30.03.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 1974 року народження, ОСОБА_2 , 1970 року народження та ОСОБА_3 , 2019 року народження .

Відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання особи (осіб) № 38 від 29.03.2021 року, складеного сектором по роботі з органами самоорганізації населення організаційного відділу Миргородської міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 не проживає в житловому будинку з початку 2015 року по даний час.

Згідно пояснень, наданих відповідачем ОСОБА_2 суду першої інстанції, до 2020 року він, постійно проживаючи у спірному будинку, періодично виїжджав в місто Харків де працював. З 2021 року він періодично виїжджає працювати за межі України в Угорщину. В будинку залишалися всі його речі. В 2021 році позивач йому повідомила що прийнято судом рішення про втрату ним права користуватися будинком. Коли він повернувся із закордону всі його речі були винесені з будинку на вулицю, тому він був вимушений їх забрати і забрати решту свого майна яке знаходилося в домоволодінні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був вселений та зареєстрований у спірному житловому будинку на законних підставах та зі згоди колишньої власниці будинку, яка являлась матір`ю позивачки та відповідача. Позивачка, отримуючи вказаний житловий будинок на підставі договору дарування, була обізнана щодо проживання та реєстрації у ньому свого брата. Враховуючи те, що іншого житла відповідач не має, а також з метою дотримання розумного балансу між інтересами позивача, яка не довела необхідність виселення відповідача, та інтересами відповідача, який протягом тривалого часу на законних підставах користується спірним житлом, місцевий суд прийшов до висновку про безпідставність пред`явленого позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої статті 406 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось позивачкою, відповідач ОСОБА_2 був вселений та зареєстрований у спірному житловому приміщенні за згодою колишньої власниці вказаного будинку своєї матері ОСОБА_4 та як член її сім`ї. Після укладення договору дарування, згідно якого ОСОБА_4 подарувала своїй дочці позивачці ОСОБА_1 житловий будинок по АДРЕСА_1 , відповідач продовжував періодично користуватися даним житловим будинком. Позивачка, в свою чергу, отримуючи в дар спірне житлове приміщення, була обізнана, що у ньому зареєстрований та проживає її брат ОСОБА_2 .

Аналізуючи причини тривалої відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що вона була пов`язана з об`єктивними причинами, а саме: перебуванням останнього на роботі як на території України, так і за її межами, що підтверджується показами свідків, копією закордонного паспорту відповідача, а також не спростовано позивачкою.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

При цьому Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Установивши, що відповідач вселився у спірний будинок на законних підставах, тривалий час проживав у цьому житлі, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житлі без поважних, а також наявності іншого житла, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому місцевий суд вірно врахував, що визнання відповідача особою такою, що втратила право користування житлом, в контексті пропорційності застосування такого заходу, має оцінюватися з урахуванням права позивача, як власника спірного житла на фактичне користування своїм майном, з правом відповідача на користування цим житлом, яке виникло з дозволу попереднього власника житлового приміщення, членом сім`ї якої він являвся.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що відповідач не є членом сім`ї, тому на нього не розповсюджуються гарантії збереження житла, не можуть бути прийняті до уваги оскільки сам факт переходу права власності на житлове приміщення до іншої особи, не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника.

Доводи апеляційної скарги, які фактично дублюють обґрунтування позовних вимог, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайоного суду Полтавської області від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28.02.2023 р.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук