ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1474/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях: Пугач Д.С., Урус А.С., Береговенко Н.Г., Куцолабській І.А., Осадчуку С.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача 3 ОСОБА_3

представників відповідача 3 Смалія В.М., Подоляка В.Г.,

представника третьої особи: Шевчука О.П.

представника третьої особи: Максименка О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання договору дарування недійсним,-

встановив:

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (далі - відповідачі), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру у місті Києві (далі - ГУ Держгеокадастру), у якому просила визнати удаваним (недійсним) договір дарування земельної ділянки від 26 травня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М., реєстровий номер № 245; застосувати наслідки недійсності (нікчемності, удаваності) правочину і визнати (поновити) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 690:621:0002 ( АДРЕСА_1 ) за ОСОБА_1 ; визнати неправомірними і відмінити (вилучити) запис у Держгеокадастрі України в частині, що стосується внесення ОСОБА_7 як власника земельної ділянки з кадастровим номером 690:621:0002.

ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 1988 року є членом садового товариства «Дніпро» у місті Києві (р-н Осокорки). У 2005 році на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 отримала у власність спірну земельну ділянку. У 2006 році отримала довідку від правління садівничого кооперативу про підтвердження будівництва будинку та можливої подальшої реєстрації права власності на будинок. Проте з побутових причин реєстрацію права власності на будинок не здійснила до 30.06.2020.

22 квітня 1994 року між ОСОБА_1 та громадянином Польщі ОСОБА_7 укладено шлюб, який розірвано 20 грудня 2011 року. Перебуваючи у шлюбі, громадянин Польщі і ОСОБА_7 отримував документи на тимчасове і постійне проживання на території України, зокрема посвідки на проживання за місцем реєстрації позивача.

При розірванні шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , погоджено, що спільно набута квартира АДРЕСА_2 залишається у власності позивача, а ОСОБА_7 має право на користування садовим будинком по АДРЕСА_3 .

З метою документального підтвердження права користування ОСОБА_7 будинком по АДРЕСА_3 між колишнім подружжям досягнуто згоди про укладення договору дарування, з метою легалізації місцезнаходження ОСОБА_7 на території України. При укладенні спірного договору, сторони розуміли, що ОСОБА_7 є іноземцем, і в силу статті 81 Земельного Кодексу України, право власності на землі сільськогосподарського призначення у нього не може виникнути. Укладення спірного договору було лише гарантією права користування ОСОБА_7 будинком. Позивач не мала на меті відчуження земельної ділянки, що підтверджує сплатою податків на землю, членськими внесками до садівничого кооперативу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу стало відомо про загибель ОСОБА_7 Зважаючи на факт його смерті, вважала, що право користування будинком та земельною ділянкою припинилося.

Позивач зазначила, що ОСОБА_7 у порушення Конституції України та Земельного Кодексу України не міг набути у власність земельну ділянку, оскільки був громадянином іншої держави. Також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності інформація щодо власника земельної ділянки відсутня, отже право власності у померлого не виникло, що свідчить про нікчемність договору.

ОСОБА_1 вказує, що при укладенні спірного договору дарування вона розуміла про те, що даний договір є договором найму, оскільки у сторін договору не було на меті перехід права власності на земельну ділянку, що є підставою вважати зазначений договір удаваним.

ОСОБА_1 зазначила, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки вона звернулась до суду за захистом свого порушеного права з моменту як дізналась про супротив відповідача ОСОБА_6 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року відкрито провадження у цій справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

У січні 2021 року ГУ Держгеокадастру у м. Києві надіслало пояснення на позовну заяву, у яких зазначило, що не несе зобов`язання за позовними вимогами, оскільки право приватної власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку зареєстровано Головним управлінням земельним ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) до 01 січня 2013 року.

У січні 2021 року ГУ Держгеокадастру у м. Києві подало клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (КМДА), мотивуючи своє клопотання тим, що зазначений орган станом на час вчинення дій був суб`єктом державної реєстрації прав.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 подала клопотання про застосування строку позовної давності, яку обґрунтовувала тим, що предметом спору є договір дарування земельної ділянки від 26 травня 2011 року, позовна заява пред`явлена через 9 років після укладення вказаного договору.

У лютому 2022 року ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивований з посиланням на висновки Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц. Зокрема, ОСОБА_3 зазначила, що оспорюваний договір не є удаваним, оскільки не містить істотних умов договору найму, а саме вимог щодо плати за користування будинком чи земельною ділянкою, строку користування ними, умов повернення об`єкту оренди у володіння позивача. Позивач не надала доказів, що підтверджують досягнення істотних умов договору оренди. Крім того, у 2011 році будинок не був введений в експлуатацію, тому не був об`єктом нерухомого майна. Договір є дійсним та відповідає дійсним намірам сторін.

ОСОБА_3 , серед іншого, посилаючись на висновки Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 903/154/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 398/4220/17, зазначила, що позивач обрала неефективний спосіб захисту, оскільки оспорюваний договір не містить ознак удаваного правочину.

Відповідач, посилаючись на висновок Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц, вказує на недобросовісні дії позивача, з метою унеможливлення здійснення нотаріальних дій, зокрема, отримання свідоцтва на право на спадщину спадкоємцями померлого.

У квітні 2021 року ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, у якому просила позовні вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Розгляд справи просила проводити без її участі.

У квітні 2021 року ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, у якому просила позовні вимоги задовольнити, вказала, що оспорюваний договір укладений між колишнім подружжям з метою легалізації проживання ОСОБА_7 на території України і він не мав на меті оформлення права власності наземельну ділянку. Розгляд справи просила проводити у її відсутність.

Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року суд задовольнив клопотання ГУ Держгеокадастру у м. Києві, залучив в якості третьої особи - Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою від 14 липня 2021 року суд витребував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак Олесі Гурманівни копію спадкової справи № 03/2020 щодо спадкового майна, що відкрилося після смерті ОСОБА_7 (дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ); закрив підготовче судове засідання, справу призначив до розгляду по суті.

У листопаді 2011 року позивач подала письмові пояснення, в яких підтримала позовні вимоги.

Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав письмові пояснення, у яких просить ухвалити законне і обґрунтоване рішення. Посилаючись на те, що дії третьої особи відповідають вимогам закону, третя особа зазначила, 05 вересня 2011 року ОСОБА_7 звернувся до Головного управління із заявою про реєстрацію державного акту про право власності на спірну земельну ділянку. 10 жовтня 2021 року в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку зареєстрована інформація про нового суб`єкта права власності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, що викладені в заявах по суті справи.

Відповідач та її представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та звернення позивача до суду з пропуском строку позовної давності.

Суд, заслухавши виступи позивача, відповідача, представників сторін, третіх осіб, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 22 квітня 1994 року зареєстрований шлюб Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів, м. Київ, актовий запис № 649.

Рішенням Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 про приватизацію земельних ділянок садівничих товариства «Дніпро» Харківського району м. Києва та «Світанок» Харківського району м. Києва передано громадянам, членам СТ «Дніпро» у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 408/1818 є власником земельної ділянки площею 0,1200 га на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва.

Згідно з посвідкою на постійне проживання, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Польщі.

26 травня 2011 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдаровуваний) було укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. за зареєстрований за № 245. За цим договором, ОСОБА_1 подарувала та передала у власність ОСОБА_7 , а він прийняв у дар та у власність належну дарувальнику на праві власності земельну ділянку розміром 0,1200 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Кадастроваий номер :90:621:0002. Цільове призначення ділянки - для ведення садівництва ( п. 1.1, 1.2, 1.3 договору).

На підставі поданої ОСОБА_7 заяви Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 10 жовтня 2021 року в книзі реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку зареєстрована інформація про нового суб`єкта права власності ( ОСОБА_7 ) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ), кадастроваий номер :90:621:0002.

20 грудня 2011 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу, ОСОБА_7 змінив прізвище на ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 червня 2020 року право власності на буд. АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Зі змісту довідки від 29 червня 2019 року виданої гр. ОСОБА_7 вбачається, що фактичним і постійним місцем його проживання є АДРЕСА_1 з 2011 року.

08 листопада 2017 року ОСОБА_7 звернувся до голови СТ «Дніпро» із заявою про прийняття його в члени кооперативу СТ «Дніпро».

Відповідно до документів спадкової справи № 03/2020: ОСОБА_3 -дружина спадкодавця, ОСОБА_4 - донька спадкодавця та мати спадкодавця ОСОБА_5 подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

Відповідно до частини першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно частини 1 статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Як передбачено частиною 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, що посвідчують право власності на дарунок, тобто державного акту на право власності на земельну ділянку, вважається прийняттям дарунка (ч. 1, 4 ст. 722 ЦКУ).

Зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що ОСОБА_1 , реалізовуючи своє законне право власника розпоряджатися своїм майном, подарувала належну їй земельну ділянку, а обдаровуваний ОСОБА_7 прийняв її у дарунок.

Згідно з п. 2.4 оспорюваного договору, сторони домовились, що під передачею земельної ділянки за цим договором слід вважати символічну передачу речі-прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують його право власності на зазначену земельну ділянку.

Пунктом 3.7 договору передбачено, що сторони цього договору свідчать про те, що укладення цього договору відповідає їхнім дійним намірам, терміни та поняття, які використовуються у тексті, ними розуміються та тлумачиться однаково.

У розділі 4 цього договору «Інші умови» зазначено, що «ми сторони цього договору, свідчимо, що укладення цього договору відповідає нашим дійсним намірам, при однаковому розумінні значення цього правочину та його правових наслідків для кожної з сторін, про що свідчать наші особисті підписи під цим Договором.».

Твердження представника позивача щодо удаваності договору дарування земельної ділянки суд відхиляє, зважаючи на наступне.

Відповідно до приписів статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Отже, звертаючись з позовом про визнання правочину удаваним і визнання фактично вчиненого правочину недійсним, позивач має обґрунтувати, з яких підстав спірний правочин є удаваним, та довести невідповідність фактично вчиненого (реального) правочину нормам права.

Обгрунтовуючи вимоги позову представник позивача посилається, що насправді між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено договір найму спірної земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору), істотними умовами договору оренди землі є: Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

При цьому, оспорюваний договір не містить будь-яких істотний умов договору оренди (найму).

З матеріалів справи вбачається, що обдаровуваний проживав і користувався будинком, що розташований на земельній ділянці з моменту укладення оспорюваного договору, що не заперечувалося сторонами, за його заявою були внесені відомості про право власності до Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що відповідно, свідчить про дійсність намірів укладеного договору дарування.

Матеріалами справи встановлено, що у 2017 році ОСОБА_7 звернувся із заявою про вступ до кооперативу, що також свідчить про те, що ОСОБА_7 вважав себе власником спірної земельної ділянки.

Змістом спірного договору доводиться спрямованість волі сторін на виникнення саме тих правовідносин, які ним обумовлені, а саме: дарування земельної ділянки, на наявність ознак іншого правочину умови спірного договору не вказують.

Зважаючи на викладене, доводи позивача про удаваність договору дарування земельної ділянки від 26 травня 2011 року, з наведених у позові підстав суд відхиляє як явно необґрунтовані та відмовляє у задоволенні позову за очевидною безпідставністю вимог.

Враховуючи, що вимоги позивача про застосування наслідків недійсності (нікчемності, удаваності) правочину, визнання (поновлення) права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 , визнання неправомірними і відміну (вилучення) запису у Держгеокадастрі України в частині, що стосується внесення ОСОБА_7 як власника земельної ділянки є похідними від вимог про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним у задоволенні якої судом було відмовлено, підстави для їх задоволення також відсутні.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, відтак не дає оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності.

Розподіл судових витрат між сторонами.

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 77- 79, 80, 81, 89, 102, 110, 141, 258, 259, 263- 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру у місті Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.С.Мицик