справа № 489/1150/21
провадження №2/489/123/23
28 лютого 2023 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
при секретарі судового засідання Ткаченко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбунов К.Є., про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна недійсним
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , недійсним.
Як на підставу позовних вимог позивачем вказано, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2004 вона в період перебування в шлюбі з ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 . В ході ремонту квартири було зменшено житлову та загальну площу, про що виконкомом Миколаївської міської ради Ленінського району видано відповідне розпорядження від 29.11.2004 № 487р. 22.12.2004 вона отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Так як разом з чоловіком мешкали в будинку то квартира була призначена для здачі в оренду на тривалий час. Всіма справами по здаванню квартири займалася відповідач ОСОБА_2 , на ім`я якої вона оформила нотаріальну довіреність від 01.10.2004. Згодом контакт з ОСОБА_2 вона втратила. В 2020 році вона вирішила зареєструвати право власності на нерухоме майно в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та при поданні документів державний реєстратор повідомив, що квартира зареєстрована на іншу особу. Тому, саме з 02.07.2020 з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про продаж ОСОБА_3 квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004.
Вказує, що жодних договорів з ОСОБА_3 вона ніколи не укладала, продавати квартиру не мала наміру і своєї згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири не надавала.
Вважає, що угода від 30.12.2004 носить фіктивний характер, а тому має бути визнана недійсною. Крім того, вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, а її чоловік не надав згоди на відчуження квартири, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі положень статей 65,68 СК України та статей 203, 215, 369 ЦК України, так як продавець (ймовірно ОСОБА_2 ) не мала повного обсягу цивільних повноважень на відчуження квартири.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва суду від 29.03.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 30.06.2021 витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Горбурова К.Є. завірену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 27.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання, призначене на 08.02.2023, сторони не з`явилися про розгляд справи повідомлені належним чином.
Представник позивача надала до суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності і відсутності позивача та задовольнити позовні вимоги. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Направлена на адресу відповідачів судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.
З матеріалів справи судом встановлено, 25.05.2004 ОСОБА_5 (після розірвання шлюбу « ОСОБА_6 ») купила квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу від 25.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М., зареєстрованого в реєстрі за № 412.
Розпорядженням Адміністрації Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29.11.2004 № 487р вирішено оформити ОСОБА_5 самовільне зменшення житлової площі на 4,4 кв. м, загальної площі на 6,0 кв.м за рахунок оздоблення приміщень в квартирі АДРЕСА_1 та видати свідоцтво про право особистої власності.
Оформлення права власності ОСОБА_7 на квартиру, з урахуванням зменшеної площі, підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.12.2004 серії НОМЕР_1 та Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно, виданого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації від 24.12.2004 за № 601429.
Довіреністю від 01.10.2004, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Георгієвою О.Г. та зареєстрованої в реєстрі за № 548, позивач уповноважила відповідача ОСОБА_2 управляти, користуватися і розпоряджатися всім її майном, з чого воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати усі дозволені законом угоди по управлінню і розпорядженню майном: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, заставляти, приймати в заставу спорудження та інше майно, підписувати всілякого роду угоди, виконувати розрахунки по укладеним угодам тощо.
Як вказує в позові позивач, при отриманні 02.07.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації про належне їй майно їй стало відомо про відчуження квартири без її відома ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004.
Також зазначає, що здачею квартири в оренду займалася ОСОБА_2 , з якою вона втратила контакти в 2020 році. Також не мала жодних домовленостей щодо продажу квартири з ОСОБА_3 та ніколи не надавала своєї згоди на продаж квартири.
Вважає, що угода від 30.12.2004 має фіктивний характер. В момент укладення договору відповідач ОСОБА_3 не була обізнана, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить по позивачу та ОСОБА_4 , який на час її укладення договору був її чоловіком, що не було перевірено нотаріусом.
На думку позивача при укладенні договору не було дотримано вимог статті 203 ЦК України, так як зміст правочину суперечить статтям 368, 369 ЦК України. Крім того волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі, правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, так як не мала на меті отримати кошти за нерухоме майно і не отримала їх, як це передбачено статтею 655 ЦК України.
Також квартира ОСОБА_8 була відчужена без відома і згоди третьої особи ОСОБА_4 , у шлюбі з яким її було придбано, а тому квартира є спільним сумісним майном подружжя, а тому потребує згоди іншого подружжя, що не було отримано при укладенні оспорюваного правочину.
Перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_4 з 20.06.2003 по 20.09.2016 підтверджується свідоцтвами про одруження серії НОМЕР_2 та про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .
Судом досліджено матеріали витребуваного в приватного нотаріуса договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2004.
На момент відчуження квартири в ній ніхто не був зареєстрований.
Для укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріусу було надано оригінал доручення від 01.10.2004 і дублікати карток фізичної особи-платника податків про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В матеріалах договору купівлі-продажу наявне свідоцтво про одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_4 (серія НОМЕР_4 ) та нотаріальна заява ОСОБА_4 від 28.12.2004, яка зареєстрована в реєстрі за № 2364, про надання ним згоди на продаж за ціною і на умовах на свій розсуд належної йому та ОСОБА_9 на праві спільної власності, сумісно набутої за час шлюбу квартири АДРЕСА_1 .
При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивач вказує, що вчинений відповідачем ОСОБА_2 в її інтересах правочин - договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки не було отримано згоди ОСОБА_4 на продаж квартири, яка належала спільної сумісної власності подружжя, волевиявлення учасників не було вільним і не відповідало їх волі та оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 234 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки фіктивного правочину, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (частина перша). Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина друга).
Як встановлено судом, договір купівлі продажу квартири було укладено відповідачем ОСОБА_2 , яка на підставі виданої їй 01.10.2004 нотаріальної довіреності діяла в інтересах позивача.
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорів, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Таким чином, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Із змісту довіреності вбачається, що позивач наділила ОСОБА_2 усіма правами на представлення її інтересів, в т.ч. і на розпорядження її майном, зокрема його продажу та одержання грошових коштів.
Доказів того, що ОСОБА_2 діяла у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої одночасно є, матеріали справи не містять.
Також суду не надано доказів оспорювання довіреності.
Таким чином, вчинений ОСОБА_2 в інтересах позивача правочин відповідає внутрішній волі позивача та був спрямований на настання обумовлених цим правочином реальних наслідків, оскільки іншого позивачем належними і допустимими доказами не доведено.
Крім того, як підтверджується заявою ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом 28.12.2004, ним було надано письмову згоду на продаж квартири АДРЕСА_1 , яка була набута за час шлюбу з позивачем, на той час ОСОБА_5 .
Вказані обставини спростовують твердження позивача про невідповідність оспорюваного правочину вимога закону, зокрема положенням статей 368, 369 ЦК України та відповідним положенням щодо спільної сумісної власності подружжя, передбаченим СК України.
Тому з урахуванням встановлених обставин, суд критично ставиться до доводів позивача про продаж квартири без її відома, так як квартира була продана в 2004 році, тобто в період шлюбу з ОСОБА_4 , шлюб з яким було розірвано у вересні 2016 року.
Враховуючи наведене та оцінивши наявні у справі докази відповідно до вимог процесуального законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позову через його недоведеність.
Так як позов вирішено судом та в задоволенні позовних вимог відмовлено, а при зверненні до суду позивач судовий збір не оплатила, що встановлено при складанні рішення, та відсутні докази звільнення позивача від справи судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.
Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбунов К.Є., про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна недійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн. (девятсоти вісім гривень 000 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 . Адреса листування: АДРЕСА_3 ;
відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;
відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ;
третя особа: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_6 ;
третя особа: Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуров К.Є., робоче місце: м.Миколаїв, вул. Нікольська,52/1, а/с 370.
Повний текст судового рішення складено 28.02.2023.
Суддя І.В.Коваленко