КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Бєлоус В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Покотинського Максима Анатолійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року (суддя Шевченко Т.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

встановив:

у листопаді 2021 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :90:066:0053, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :90:066:0054, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування; усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 ; усунути перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 28 вересня 2020 року він набув право власності на земельні ділянки та будинки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , на підставі договорів дарування від 28 вересня 2020 року. Попередніми власниками вказаного нерухомого майна були ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які в свою чергу придбали вказане нерухоме майно у ТОВ «Інвест Хіллс».

Позивач посилався на те, що на момент придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна, ОСОБА_1 проживав у спірних будинках за їх згодою та повинен був звільнити будинки до 31 грудня 2020 року. Однак, 17 жовтня 2019 року відповідач, підробивши правовстановлюючі документи на вказані будинки, здійснив реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна. 07 грудня 2019 року зазначена реєстрація була скасована рішенням Міністерства юстиції України.

Позивач зазначав, що відповідач самовільно здійснив захоплення спірного нерухомого майна, відмовляється його звільнити у добровільному порядку, чим порушує його права, як власника, на володіння та розпорядження майном.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року

позовні вимоги задоволено частково, усунено перешкоди в користуванні будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , а в решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача - адвокат Покотинський М.А. просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Представник відповідача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_5 , який з моменту народження проживає разом з відповідачем у будинку АДРЕСА_1 , іншого житла не має, а тому його виселення порушує охоронювані законом інтереси малолітньої дитини відповідача.

Представник відповідача посилається на те, що 28 січня 2021 року група невідомих людей прийшла на територію ОСОБА_1 та обманом викликавши його на вулицю, увірвалась у його власність та не пускала на територію будинку, за фактом чого було відкрито кримінальне провадження за № 0000125 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. У подальшому стало відомо про те, що приватним нотаріусом Василенко О.А. було здійснено державну реєстрацію належних йому будинків за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , на підставі довідки ТОВ «Технічний центр «Будівельно-інвентарна експертиза» від 23 травня 2020 року.

Представник відповідача стверджував, що позивач, за попередньою змовою групою осіб, включаючи приватного нотаріуса Щелкова Д.М. та директора ТОВ «Технічний центр «Будівельно-інвентарна експертиза» Кравець П.І., за підробленими документами здійснювали незаконні операції щодо його нерухомості, зокрема, належний йому будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований як багатоквартирний будинок, де розташовано 10 квартир, які позивач продавав третім особам та незаконно реєстрував право власності, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів та відкриття кримінального провадження № 0000766 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Представник відповідача вважає, що відповідно до Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Гурез І.О. просить залишити її без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року без змін, посилаючись на те, що відповідач ніколи не був власником спірного будинку та не являється членом сім`ї позивача, а проживав там лише на підставі усної згоди власника та у добровільному порядку не звільняє вказане приміщення, а тому його посилання на правові позиції ЄСПЛ та Верховного Суду у даному випадку є безпідставними.

Представник позивача зазначає, що хоча відповідач посилається на те, що разом з ним проживає його малолітній син, однак не надає жодних доказів на підтвердження цього факту.

Також представник позивача посилається на те, що саме відповідач шляхом підробки документів намагався заволодіти спірною власністю у 2019 році, що стало підставою для звернення позивача до правоохоронних органів.

У поданих письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що доводи позивача про те, що відповідач ніколи не був власником спірного майна є

необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 ще у 2007 році придбав дві земельні ділянки, на яких у 2008 році побудував спірні будинки. Стверджує, що в 2019 році відповідач виготовив технічну документацію на вказані будинки та зареєстрував право власності на них, однак наказом Міністерства юстиції України від 6 січня 2020 року рішення про державну реєстрацію за ним права власності було скасовано, хоча, всупереч доводом позивача, саме відповідач з 2008 року фактично володів та користувався зазначеними будинками.

Також представник відповідача зазначає, що доказом проживання малолітнього сина відповідача разом з ним спірному будинку є довідка №02/02-1 від 2 лютого 2022 року, видана КІЗ «Городник», яка була визнана судом першої інстанції належним та допустимим доказом.

Представник відповідача стверджує, що відповідач проживав у спірному будинку на законних підставах, жодних дозволів від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він не отримував, і взагалі не знав таких людей, ставши в подальшому жертвою протиправних посягань з боку позивача.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Покотинського М.А., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та його представника - адвоката Гурез І.О., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договорів дарування житлового будинку, посвідчених 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марчук К.В., ОСОБА_2 став власником будинків14 та АДРЕСА_1 .

На підставі договорів дарування земельних ділянок, посвідчених 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Марчук К.В., ОСОБА_2 став власником земельної ділянки, площею 0,0999 га, кадастровий номер :90:066:0053, та земельної ділянки, площею 0,0999 га, кадастровий номер :90:066:0054, які розташовані у АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , КІЗ « ІНФОРМАЦІЯ_2 »).

Право власності ОСОБА_2 на житлові будинки та земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 вересня 2020 року.

Також судом встановлено, що з 2008 року відповідач ОСОБА_1 проживає у будинку АДРЕСА_1 .

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користується будинком АДРЕСА_1 без належних на те правових підстав протягом тривалого часу, що порушує права позивача, як власника, на мирне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Суд першої інстанції вважав, що виселення відповідача не порушує положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виселення ґрунтується на нормах закону, не суперечить цілям, визначеним у частині другій статті 8

Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 24 травня 2023 року, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 зроблено висновок, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не є та не був членом сім`ї позивача ОСОБА_2 , проживає у будинку АДРЕСА_1 без будь-якої правової підстави, не надав суду докази правомірного вселення у будинок та правомірного набуття права на користування ним, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для його виселення з будинку, захищаючи права власника будинку - ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що позивач заволодів будинком на підставі підроблених документів, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки договори дарування, на підставі яких ОСОБА_2 став власником будинку та земельної ділянки, недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 був власником земельних ділянок, на яких побудував спірні житлові будинки, зареєстрував своє право власності, яке у подальшому було неправомірно скасовано, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З наданих суду документів вбачається, що 5 грудня 2007 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельні ділянки з кадастровими номерами :90:066:0054 та :90:066:0053, що розташовані на лінії АДРЕСА_4 . На вказаних земельних ділянках розташовувався об`єкт незавершеного будівництва, а саме індивідуальний житловий будинок із готовністю будівництва 75%. Крім цього на земельних ділянках знаходились наступні будівлі: флігель, будинок охорони, альтанка, навіс з каміном та вольєр; спорудження: свердловина, вимощення, хвіртка та огорожі (с.с.97-98 т.1).

У подальшому право власності на земельні ділянки перейшло до ТОВ «Інвест Хіллс» на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 8 жовтня 2019 року з АТ «ВТБ Банк».

ОСОБА_1 не надано доказів оспорення правомірності набуття ТОВ «Інвест Хіллс» права власності на земельні ділянки.

17 жовтня 2019 року державний реєстратор Сорока В.М. на підставі рішень № 49217766 та № 49217990 зареєстрував право власності ОСОБА_1 на об`єкти незавершеного будівництва, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та 16 (с.с.45-46 т.1).

Наказом Міністерства юстиції України від 16 січня 2020 року № 148/5 рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М.

скасовані (с.с.47 т.1).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначав, що ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку зазначений наказ Міністерства юстиції України. Проте, на час даного апеляційного розгляду суду не надано доказів скасування вказаного наказу.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним, що ОСОБА_1 у визначений законом спосіб втратив своє право власності на спірні земельні ділянки та не набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який збудовий на одній із земельних ділянок.

Доводи апеляційної скарги, що разом з відповідачем проживає його малолітній син, належними доказами не підтверджені.

З наданих суду документів встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2013 року, виданого Посольством України в Державі Ізраїль (с.с.100 т.1).

У підтвердження проживання сина разом із батьком, ОСОБА_1 суду першої інстанції було надано довідку голови правління КІЗ «Городник» від 2 лютого 2022 року № 02/02-1, згідно якої з 2013 року разом із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 проживає його малолітній син - ОСОБА_5 .

Частина 1 статті 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів вважає, що надана відповідачем суду першої інстанції довідка голови правління КІЗ «Городник» не є належним та достатнім доказом у підтвердження проживання ОСОБА_1 у спірному будинку разом із сином Платоном, оскільки голова правління не має таких повноважень. Інших доказів суду першої інстанції надано не було.

Під час першого апеляційного розгляду у підтвердження своїх доводів про проживання разом з ним сина Платона представник ОСОБА_1 - адвокат Покотинський М.А. надав апеляційному суду договір про визначення участі батьків у вихованні дитини від 20 лютого 2017 року, згідно якого після припинення шлюбу син буде проживати разом з батьком за місцем його реєстрації або проживання, довідку директора школи І-ІІІ ступенів № 151 міста Києва № 103 від 1 грудня 2022 року, згідно якої ОСОБА_5 дійсно навчається у «4-Б» класі зазначеної школи та за даними особової справи дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які

учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи; наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Однак, клопотання адвоката Покотинського М.А. про долучення до матеріалів справи нових доказів не містить обґрунтування неможливості подання цих доказів суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не має правових підстав для прийняття нових доказів.

При цьому, суду не було надано доказів припинення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 вимоги про виселення малолітнього ОСОБА_8 не пред`являв, а під час судового розгляду пояснив, що малолітній ОСОБА_8 у спірному будинку ніколи не проживав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_1 не має іншого житла, крім спірного будинку, належними доказами не підтверджені, хоча апеляційний суд звертав увагу представника відповідача на вказані обставини, однак, відповідачем суду не надані докази відсутності у його власності інших житлових приміщень, а також відповідач не надав суду інформацію про місце своєї реєстрації.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що укладаючи договір про визначення участі батьків у вихованні дитини 20 лютого 2017 року, ОСОБА_1 зазначив своє місце проживання: АДРЕСА_5 , а не спірний будинок.

Таким чином, у даній справі інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, який не довів правомірності вселення у спірне житло та наявність правових підстав для подальшого користування чужим майном, і який не надав докази відсутності у нього іншого житла.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не мають правового значення для вирішення даного спору.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлені.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Покотинського Максима Анатолійовича залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук