Номер провадження: 22-ц/813/4697/23 Головуючий у 1-й інстанції: Абухін Р.Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.

Склярської І.В.

секретар Куріньова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Завальнюк Дмитро Юрійович на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Абухіна Р.Д., зі складенням повного тексту рішення 19.12.2022 року у справі №522/19719/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Ніна Вадимівна, ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтв про спадщину, договору купівлі-продажу недійсними, визнання права власності та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування.

У жовтні 2021 року ОСОБА_6 , від імені якого діє адвокат Воронков Володимир Олексійович звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом.

Позов мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири №3911 від 29 серпня 2008 року, про недійсність якого в березні 2010 року колишнім власником вищевказаної квартири ОСОБА_7 було подано позовну заяву до Приморського районного суду

м. Одеси. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2010 року було частково задоволено позов ОСОБА_7 та визнано недійсним договір дарування, укладений 29 серпня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , повернуто квартиру АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_7 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2010 року за заявою ОСОБА_6 було скасовано вказане заочне рішення та 02.02.2012 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.06.2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2012 року, яким у задоволенні позову про визнання договору дарування від 29 серпня 2008 року спірної квартири недійсним було відмовлено.

Нещодавно позивачу, який тривалий час вже не був в Україні стало відомо, що відповідачі знову заволоділи його власністю квартирою АДРЕСА_1 , використавши скасоване заочне рішення суду Приморського районного суду м. Одеси від 22.07.2010 року.

Позивач вказував, що оскільки його квартирою заволодів ОСОБА_1 не з його волі, він вимушений звернутися до суду з даним віндікаційним позовом про витребування свого майна із чужого незаконного володіння.

Крім того, оскільки на цей час відбулось декілька незаконних державних реєстрацій права власності на спірну квартиру, вважає необхідним заявити вимоги щодо їх скасування. Зазначає, що попередній власник спірної квартири ОСОБА_7 з моменту укладення договору дарування квартири в 2008 році перестав бути власником спірної квартири, тому після його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , його діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не мали законних прав отримувати у спадок права на цю квартиру, а нотаріус видавати відповідні документи. Так само незаконним є і наступний договір відчуження спірного майна від дітей ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладене позивач просив: визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 01.10.2018 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Ніною Вадимівною та зареєстровані в реєстрі за

№ 1737,1738; визнати недійсним договір купівлі-продажу №773 від 11.03.2021 року на підставі якого ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 ; визнати право власності ОСОБА_3 на квартиру

АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення

ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб з вказаної квартири та вселити в неї ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2022 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб з квартири АДРЕСА_1 , а також вселено в цю квартиру ОСОБА_6 .

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір в загальній сумі 907,80 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд вказав, що зазначене рішення є підставою для реєстрації права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та для внесення відповідних змін в усі існуючі державні реєстри.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що квартира вибула з власності ОСОБА_6 на підставі протиправних свідоцтв про право на спадщину за законом від 11.03.2021 року, що свідчить про те, що волі останнього на таке вибуття не було, а тому у позивача виникли правові підстави для витребування майна в порядку ст.388 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання свідоцтв про право на спадщину, договору купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, суд першої інстанції виходив з неефективності заявлених позовних вимог.

Короткий зміст доводів апеляційної скарги та її вимоги.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Завальнюк Д.Ю. не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2022 року в частині задоволення позовних вимог скасувати, у цій частині прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог про витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 квартиру

АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб з квартири АДРЕСА_1 , а також вселення в цю квартиру ОСОБА_6 та встановлення, що зазначене рішення є підставою для реєстрації права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та для внесення відповідних змін в усі існуючи державні реєстри.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на вибіркову окрему оцінку судом доказів та залишення поза увагою інших доказів, які мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи, що можуть мати наслідком порушення принципів процесу як такого.

Скаржник скаржиться на те, що суд першої інстанції не надав оцінки діям/бездіяльності самого позивача з точки зору розумності та добросовісності, оскільки ОСОБА_6 знав про порушення свого права власності та з 16.08.2010 року та не вживав заходи щодо його поновлення. На думку скаржника за фактичних обставин цієї справи має місце байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про стан своїх майнових прав. Вказує на те, що суд не встановив обставин щодо осіб які проживають у спірній квартирі та користуються нею, які особи створюють перешкоди у користуванні квартирою позивачу та чи заявлено до цих осіб позовні вимоги, так як наслідок прийняв рішення проти осіб, які не є відповідачами по справі, тим самим допустив грубе порушення норм процесуального права.

Позиція інших учасників справи

Представник позивача ОСОБА_6 , адвокат Воронков В.О. у відзиві на апеляційну скаргу з посиланням на законність і обґрунтованість судового рішення, яке оскаржуються просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2022 року залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник скаржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвокат Завальнюк Д.Ю. доводи апеляційної скарги підтримав з підстав в ній викладених, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 , адвокат Воронков В.О. приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, доводи апеляційної скарги не визнав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , адвокат

Миронюк М.П. в судовому засіданні погодилась з доводами апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Представник органу опіки і піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради 10.03.2023 року на адресу апеляційного суду направив заяву, про проведення розгляду справи №522/19719/22 за його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутність учасників справи, що не з`явилися, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Позиція апеляційного суду, обставини справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2022 року скасуванню в оскаржуваній частині на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги та її вимог предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині рішення суду ніким із учасників справи не оскаржується, а тому відповідно до вимог ст.367 ЦПК України не переглядається судом апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що 29.08.2008 року між громадянином України ОСОБА_7 (дарувальник) та громадянином Сполучених штатів Америки ОСОБА_6 (обдарований) було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Право власності обдарованого на вказану квартиру було зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20185951, виданого комунальним підприємством Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 10.09.2008р.

22.07.2010 року Приморським районним судом м. Одеси за результатами розгляду позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири від 29.08.2008 року недійсним, було ухвалено рішення, яким визнано недійсним договір дарування, укладений 29.08.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стосовно квартири АДРЕСА_1 , повернуто квартиру у власність ОСОБА_7 .

В подальшому вказане рішення суду було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2010 року за заявою ОСОБА_6 та 02.02.2012 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01.06.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2012 року, яким у задоволенні позову про визнання договору дарування від 29 серпня 2008 року квартири АДРЕСА_1 недійсним було відмовлено.

16.08.2010 року в період дії заочного рішення від 22.07.2010, яке було скасовано 24.12.2010 року, ОСОБА_7 зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі дубліката договору купівлі-продажу, 17973,11.09.2006, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 01.10.2018 року приватним нотаріусом Борисовою Н.В. Одеського міського нотаріального округу Одеської області (а.с.25 т.2).

11 грудня 2012 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси за заявою представника ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , було роз`яснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання договору дарування спірної квартири недійсним та вказано, що рішення є підставою для скасування реєстрації права власності на квартиру під

АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 та є підставою для поновлення реєстрації права власності на квартиру під АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 (а.с.44 т.2, а.с.45 т.3).

Доказів того, що ОСОБА_6 після роз`яснення рішення суду вчинив дії направлені на відновлення державної реєстрації свого набутого права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 29 серпня 2008 року матеріали справи не містять.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі 31.05.2015 р. (а.с.143 т.1).

01.10.2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як спадкоємці першої черги (діти) померлого ОСОБА_7 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 по 1/2 частці кожний (а.с.188 т.1).

11.03.2021 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 набув ОСОБА_1 , право власності на квартиру зареєстровано в державному реєстрі речових прав 11.03.2021 р. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101 (а.с.110 т.1)(а.с.181 т.1)

На час розгляду справи в спірній квартирі зареєстровані та проживали: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.52 т.3)

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником ОСОБА_1 , адвокатом Завальнюк Д. у відзиві на позов було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності (а.с.33 т.2)

Задовольняючи позов про витребування у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб із вказаної квартири, а також вселення в цю квартиру ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач набув права власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 29.08.2008 року, державну реєстрацію якого здійснив належним чином, та оскільки вибуття цієї квартири з володіння власника (позивача) відбулося поза його волею, тому він наділений правом витребовувати своє майно із чужого незаконного володіння. При цьому суд вважав, що виселення відповідача з квартири є додатковим способом захисту позивачем свого права власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту порушених прав.

Визначаючи момент початку перебігу строку позовної давності суд вважав, що факт порушення прав ОСОБА_6 на спірну квартиру відбулось у січні 2021 року внаслідок ігнорування членами сім`ї померлого ОСОБА_7 ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 волевиявлення позивача розпорядитися належним йому на праві власності майном на власний розсуд. До вказаного часу, будучи обізнаним про проживання в спірній квартирі сім`ї ОСОБА_7 , позивач не вважав своє право порушеним через результати розгляду справи щодо визнання договору дарування спірної квартири недійсним та відсутність наміру розпорядитися своїм майном на власний розсуд. За вказаних обставин, суд вважав, що початок перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах по даній справі, що регулюються ст.388 ЦК України, слід вважати обставини, що мали місце у січні 2021 року та сприймались власником як протиправне обмеження його волі на розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з такого.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна, шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною статтею 388 ЦК України

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Установивши, що квартира АДРЕСА_1 , належить позивачу на підставі договору дарування від 29 серпня 2008 року, який свою волю на її вибуття, зокрема, на реєстрацію права власності за спадкодавцем ОСОБА_7 та переходу квартири на підставі цього права власності до відповідачів не надавав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку те, що позивач наділений правом витребовувати своє майно із чужого незаконного володіння, власником якої наразі є ОСОБА_1 .

Разом з тим, за встановлених фактичних обставин, а саме відсутності в державному реєстрі речових прав станом на 01.10.2018 р. відомостей про права інших осіб на спірну квартиру, зняття судовими рішеннями обтяжень зі спірної квартири (а.с.189,200,208), відсутність беззаперечних доказів того, що станом на 01.10.2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , були обізнані про наявність спору щодо спірної квартири, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що відповідачі не наділені статусом добросовісних набувачів спірного майна.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння звернувся 11.10.2021 року.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Під час розгляду справи позивач стверджував, що порушення його прав відбулося в січні 2021 року у зв`язку з відмовою членів сім`ї ОСОБА_7 звільнити спірну квартиру, до цього часу будучи обізнаним про наявну реєстрацію спірної квартири на праві власності за ОСОБА_7 та фактичне користування цією квартирою його родиною не вважав свої права порушеними, оскільки не мав наміру розпорядження вказаною квартирою.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У п.46,47,48 ВП ВС у постанові від 20.11.2018 року у справі №907/50/16 зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заволоділи спірним майном, отримавши його у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_7 , за яким спірне майно було зареєстроване на праві власності на час його смерті.

Отже за встановленими у цій справі обставинами, перебіг строку позовної давності почався з моменту неправомірної реєстрації спірної квартири на праві власності за спадкодавцем ( ОСОБА_7 ), про що достовірно з 11 грудня 2012 року був обізнаний позивач, а тому, звертаючись у жовтні 2021 року до суду із цим позовом, ОСОБА_6 пропустив трирічний строк звернення до суду. При цьому апеляційний суд зауважує, що власник майна повинен бути передбачливим і розсудливим, повинен знати та дбати про свою власність та вважає, що ОСОБА_6 знехтував своїми правами та обов`язками щодо майна квартири АДРЕСА_1 , що призвело до її втрати.

З огляду на викладене, враховуючи, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 (платника судового збору) підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 5458,00 грн, сплата якого підтверджується дублікатом квитанції 0.0..1 від 05.01.2023 року.

Повний текст постанови складений 20.03.2023 р.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Завальнюк Дмитро Юрійович задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2022 року в оскаржуваній частині скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та будь-яких інших осіб з квартири АДРЕСА_1 та вселенню в цю квартиру ОСОБА_13 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 5448 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

І.В. Склярська