Справа № 128/3342/19
Провадження № 22-ц/801/555/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Сопруна В.В., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю.Ф., повний текст якого складено того ж дня,

у справі №128/3342/19

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці, -

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до районного суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці, який обґрунтувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1418 га, кадастровий номер :03:001:0062, яка розташована по АДРЕСА_1 , до якої прохід та проїзд здійснювався виключно через сусідню земельну ділянку, яка на час звернення до суду з цим позовом належить ОСОБА_1

14 квітня 2003 року між нею та чоловіком відповідача ОСОБА_3 , який на той час був землекористувачем суміжної ділянки, укладено договір на встановлення земельного сервітуту, за умовами якого їй надавалось право на прохід та проїзд транспортними засобами через цю земельну ділянку.

Після смерті ОСОБА_3 та реєстрації у 2015 році ОСОБА_1 за собою права власності на суміжну земельну ділянку, відповідач створює їй перешкоди у проході та проїзді через земельну ділянку.

Посилаючись на те, що її пропозицію щодо укладення договору земельного сервітуту, відповідач залишила без задоволення, позивач уточнивши позовні вимоги просила:

- встановити на її користь постійний безоплатний земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0484, площею 0,1716 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 ;

- визначити істотні умови земельного сервітуту: земельна ділянка, на якій встановлюється земельний сервітут - земельна ділянка площею 0,1716 га із кадастровим номером :03:001:0484, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; площа земельного сервітуту - 0,0163 га; строк дії земельного сервітуту - постійно; межі та конфігурація земельного сервітуту: в межах згідно з додатком № 1 до висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 7986/7987/20-21 від 15.03.2021, а саме: від точки 1 до точки 2 - на відстані 45,12 м; від точки 2 до точки 3 - на відстані 1,46 м; від точки 3 до точки 4 - на відстані 15,05 м; від точки 4 до точки 5 - на відстані 2,76 м; від точки 5 до точки 6 - на відстані 12,60 м; від точки 6 до точки 7 - на відстані 1,52 м; від точки 7 до точки 8 - на відстані 39,02 м; від точки 8 до точки 9 - на відстані 2,60 м; від точки 9 до точки 1 - на відстані 3,14 м.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 травня 2022 року позов задоволено. Встановлено на користь ОСОБА_4 постійний безоплатний земельний сервітут щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0484, площею 0,1716 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 , на право проїзду на транспортному засобі до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0062, що належить ОСОБА_2 .

Визначено істотні умови земельного сервітуту: земельна ділянка, на якій встановлюється земельний сервітут, площею 0,1716 га із кадастровим номером :03:001:0484, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; площа земельного сервітуту - 0,0163 га; строк дії земельного сервітуту - постійно; вид сервітуту - право проїзду на транспортному засобі; межі та конфігурація земельного сервітуту: в межах згідно з додатком № 1 до висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2021 року № 7986/7987/20-21.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

26 травня 2022 року відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення Вінницького районного суду від 23.05.2022 і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом не розглянуто одну з позовних вимог, зокрема, щодо права проходу, оскільки встановлено сервітут лише на право проїзду.

Крім того, на думку апелянта встановлення такого виду сервітуту як право проїзду згідно з вимогами статті 99 ЗК України може мати місце лише по наявному шляху, а висновки суду про наявність існуючого проїзду по земельній ділянці відповідача ОСОБА_1 є помилковим і таким, що спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Зазначає також, що станом на 14.03.2003 її чоловік ОСОБА_3 не був ні власником, ні користувачем земельної ділянки, а тому договір земельного сервітуту не міг бути укладеним і посилання позивача на раніше існуючий сервітут є безпідставними. При цьому, вперше право на земельну ділянку набуте нею 08.10.2015 з моменту видачі свідоцтва про право власності.

Вважає обраний позивачем вид захисту права - право проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці без наявності шляху таким, що не відповідаєм встановленим ст. 99 ЗК України видам земельних сервітутів і є найбільш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Говор Д.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Справа надійшла до Вінницького апеляційного суду після її перегляду Верховним Судом.

Постановою Верховного суду від 09 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 05.07.2022 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і її представник адвокат Путілін Є.В. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Говор Д.І. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1418 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0062.

Під час приватизації ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки в технічній документації на виготовлення державного акта, для доступу до земельної ділянки було передбачено заїзд через земельну ділянку, яка на даний час належить ОСОБА_1

14 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір, яким встановлено земельний сервітут на прохід та проїзд транспортними засобами через земельну ділянку останнього до дороги загального користування.

Із жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1716 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0484.

Земельна ділянка ОСОБА_2 розміщена у серединній зоні масиву та оточена земельними ділянками суміжних користувачів, в тому числі ОСОБА_1 .

У вересні 2019 року ОСОБА_2 письмово зверталась до ОСОБА_1 з пропозицією укласти договір сервітуту, яка залишилась без відповіді.

Згідно із висновком експертизи від 15 березня 2021 року № 7986/7987/20-21 технічно можливий варіант № 1 встановлення безоплатного земельного сервітуту на земельній ділянці за адресою:, АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, для проходу та проїзду від земельної ділянки АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, до дороги загального користування ( АДРЕСА_1 , наданий у дослідницькій частині висновку та відображений на план-схемі у додатках до висновку. Інші варіанти забезпечення проїзду від земельної ділянки, яка належить позивачу до дороги загального користування, менш обтяжливі для інших землевласників та землекористувачів, відсутні, оскільки зазначена земельна ділянка розміщена у серединній зоні масиву та оточена земельними ділянками суміжних землекористувачів. Можливість проходу від земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , до дороги загального користування, тобто до АДРЕСА_1 , існує. Існуючий прохід пролягає між межею земельної ділянки (огорожею), що належить відповідачу, та наявними зеленими насадженнями. Орієнтовна ширина існуючого проходу у його початку становить 2,10 м, у закінченні - 1,52 м, що унеможливлює проїзд транспортних засобів та іншої техніки для обробітку земельної ділянки. Станом на час проведення дослідження прохід та проїзд через земельну ділянку, що належить відповідачу, до земельної ділянки, яка належить позивачу, відсутні. Найбільш доцільним варіантом встановлення можливого проходу та проїзду до земельної ділянки, що належить позивачу, менш обтяжливим для всіх землекористувачів, являється використання земельної ділянки загального користування (проходу) площею 0,0150 га та незначної частини земельної ділянки, що належить відповідачу, площею 0,0125 га (125,0 кв. м), при умові виділу у користування ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0125 га (125,0 кв. м) із земельної ділянки ОСОБА_2 .

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підтвердили, що до земельної ділянки, яка належить позивачеві, у минулому був заїзд, однак на даний час там стоїть огорожа і фактично проїзду немає.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що належна позивачеві земельна ділянка розташована в серединній зоні масиву та оточена земельними ділянками суміжних землекористувачів, зокрема, відповідача, яка перешкоджає використовувати свою власність, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для захисту прав позивача шляхом встановлення земельного сервітуту відповідно до варіанту № 1 висновку експерта від 15 березня 2021 року № 7986/7987/20-21, який найбільшою мірою захистить її права.

При цьому суд врахував, що через земельну ділянку ОСОБА_1 раніше існував та існує до тепер проїзд до земельної ділянки ОСОБА_2 , яким остання користувалась.

Колегія суддів погоджується із таким висновком.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту, хоча нормальне використання позивачем її земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки ОСОБА_1 , а також те, що потреби позивача ОСОБА_2 у забезпеченні проходу (проїзду) до власного майна не можуть бути задоволені у інший спосіб, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Судом взято до уваги висновок експерта від 15 березня 2021 року № 7986/7987/20-21 згідно з яким варіант №1 є найбільш доцільним варіантом встановлення можливого проходу та проїзду до земельної ділянки, що належить позивачу, менш обтяжливим для всіх землекористувачів.

Суд першої інстанції оцінив висновок експерта в сукупності з іншими доказами (статті 89, 110, ЦПК України).

Крім того, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази - фотознімки, договір між позивачем та попереднім землекористувачем суміжної ділянки, допитавши свідків, та врахувавши пояснення відповідача, встановив, що через земельну ділянку ОСОБА_1 існує та раніше існував проїзд до земельної ділянки ОСОБА_2 .

Натомість сторона відповідача не надала достатніх та допустимих доказів на спростування даних цього висновку експерта, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

При цьому як встановлено судом, належна ОСОБА_2 земельна ділянка має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розміщена у серединній зоні масиву та оточена земельними ділянками суміжних землекористувачів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

З урахуванням цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_2 (для ведення особистого селянського господарства), очевидно, що її належне використання (обробіток, вивезення врожаю тощо) може потребувати забезпечення не лише проходу, а й проїзду транспортних засобів із дороги загального користування, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув одну із позовних вимог є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції встановив сервітут лише на право проїзду, тоді як позивач просила встановити як право проходу, так і право проїзду, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з висновком експерта, прохід до земельної ділянки ОСОБА_6 по межі земельної ділянки ОСОБА_1 і так фактично існує і його ширина становить 2,10 метра на початку, і 1,52 метра наприкінці проходу (див. план-схему, додаток 2 до висновку експерта, а.с. 9, том. 2).

Разом з тим, цього проходу недостатньо для проїзду в інтересах позивачки на транспортному засобі в зв`язку з тим, що встановлюється огорожа (металеві стовпчики) на межі своєї земельної ділянки.

Тобто фактично йдеться про існуючий прохід і його розширення (повернення до первісного стану) для можливості проїзду в інтересах позивачки.

Колегія суддів відхиляє також посилання апелянта на те, що встановлений судом вид сервітуту не відповідає вимогам статті 99 ЗК України в частині відсутності «наявного шляху».

Так, згідно з пунктом «б» статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати, зокрема, встановлення земельного сервітуту на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Суть позиції відповідача полягає в тому, що для встановлення такого сервітуту наявний шлях має бути виділеним, історично існувати до звернення заінтересованої особи за встановленням сервітуту. В зв`язку з цим відповідач посилається на відсутність на кадастрових планах такого шляху (проїзду).

Апеляційний суд не погоджується з таким тлумаченням терміну «наявний шлях» в п. «б» статті 99 ЗК України й виходить із того, що під наявним шляхом розуміється не фактична наявність такого проїзду, а наявна можливість його облаштування найменш обтяжливим способом, тобто без змін рельєфу місцевості, знесення якихось будівель і споруд тощо.

Якщо ж виходити з позиції відповідача, потреба в установленні сервітуту взагалі відпадає, бо шлях і так наявний, відображений на кадастрових картах і є загальнодоступним.

Натомість в даній справі йдеться про ситуацію, коли необхідність і можливість встановлення сервітуту в спосіб, про який просить позивач обумовлюється не лише тим, що такий спосіб буде найменш обтяжливим для землекористувачів, а й тим, що до виникнення спору між сторонами і відмови ОСОБА_1 надати можливість позивачу періодично використовувати частину її земельної ділянки до проїзду до земельної ділянки ОСОБА_2 , такий проїзд існував і технічно можливо використовувати його і надалі.

Зазначене, зокрема, підтверджується договором про встановлення земельного сервітуту, укладеним 14 квітня 2003 року між ОСОБА_3 (як власником землі, чоловіком відповідачки) і ОСОБА_2 (землекористувачем сусідньої земельної ділянки), відповідно до якого якраз і було встановлено сервітут на прохід і проїзд транспортними засобами через земельну ділянку власника землі до дороги загального користування, згідно плану (схеми) земельної ділянки (додаток 1, т. 1, а.с. 14-15).

Посилання апелянта на те, що зазначений договір нібито не набрав чинності в зв`язку з тим, що не був зареєстрований в установленому порядку, не можуть бути прийняті до уваги, так як законодавство станом на час укладення даного правочину (угоди) не передбачало його обов`язкової реєстрації як умови набрання чинності.

Так, станом на квітень 2003 року діяв ЗК України 2001 року, главою якого було передбачено право земельного сервітуту.

Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом № 174 від 02.07.2003, тобто після укладення вищевказаного договору, не передбачає обов`язкової реєстрації раніше укладених договорів про встановлення земельного сервітуту як умови набрання ними чинності.

Відтак судом першої інстанції вірно враховано укладення попереднім користувачем земельної ділянки ОСОБА_3 зазначеного договору на підтвердження існування відповідної домовленості в минулому і використання ОСОБА_2 частини земельної ділянки, що з 2015 року належить ОСОБА_1 , для проїзду до власної земельної ділянки.

Актом земельної комісії від 28.02.2020 також встановлено, що до виникнення конфлікту ОСОБА_2 використовувала частину земельної ділянки ОСОБА_1 для можливості під`їзду до своєї земельної ділянки. Після того, як ОСОБА_1 встановила по межі своєї земельної ділянки металеві стовпчики, перекривши проїзд до земельної ділянки, ОСОБА_2 залишилась без під`їзду до своєї земельної ділянки (т. 2, а.с. 94).

Щодо посилань відповідача на те, що із заявлених позивачем і задоволених судом позовних вимог неможливо чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном чи вона буде постійно їздити коли їй заманеться чи тільки в окремих випадках двічі на рік (оранка та збір врожаю), колегія суддів зазначає таке.

Належна позивачу ОСОБА_6 земельна ділянка площею 0,1418 га, кадастровий номер :03:001:0062 має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» воно визначається як господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів. Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 98 ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Між сторонами виник спір, зокрема, щодо необхідної (допустимої) кількості випадків проїзду ОСОБА_2 до належної їй земельної ділянки через земельну ділянку ОСОБА_1 , причому остання наполягає, що кількість таких проїздів не може перевищувати двох разів на рік, тоді як позивач стверджує, що максимальна кількість проїздів може становити до десяти разів на рік.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на момент встановлення сервітуту точне визначення кількості випадків його використання в принципі неможливе, бо залежить від конкретних способів використання земельної ділянки в установлених законом межах, тобто земельна ділянка має використовуватися за цільовим призначенням (ведення особистого селянського господарства) і способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Цих встановлених законом меж цілком достатньо для використання земельних ділянок з дотриманням принципів добросусідства.

Отже врахувавши характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відповідність заходу втручання у право власності відповідача шляхом встановлення на користь позивача земельного сервітуту критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, та дотримання справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 травня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 09.03.2023

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В. Матківська

В.В. Сопрун