Справа № 461/637/23
Провадження № 2-ві/461/5/23
УХВАЛА

27.02.2023 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду міста Львова Стрельбицький В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді Галицького районного суду міста Львова Романюка Віктора Феодосійовича від участі у розгляді цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

встановив:

У провадженні Галицького районного суду міста Львова в складі головуючого судді Романюка Віктора Феодосійовича перебуває цивільна справа за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором (справа №461/63723, провадження №2-ві461/5/23).

В межах даної справи, до початку її розгляду по суті, відповідач повторно подав заяву про відвід головуючого у справі.

Мотивуючи заявлений відвід ОСОБА_1 вказує, що заявляє відвід судді Галицького районного суду м. Львова Романюку В.Ф., у зв`язку з наявністю обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності даного судді під час провадження у справі №461/637/23, які фактично полягали в усвідомленому та грубому порушенні на користь позивача у справі норм ст.ст. 8, 19, 125, 129 Конституції України, Європейської Конвенції з прав людини, ст.ст.8, 9, 57 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», грубому ігноруванні правових позицій Верховного Суду.

Зокрема, заявник вказує, що 16.02.2023р. рекомендованою поштою ним отримано ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31.01.2023р. про відкриття провадження у справі №461/637/23 за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до нього.

На думку заявника, суддею Романюком В.Ф. при постановленні вказаної ухвали грубо порушено на користь позивача ст.ст. 8, 19, 125, 129 Конституції України, Європейської Конвенції з прав людини, ст.ст.8, 9, 57 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також проігноровані правові позиції Верховного Суду

18 лютого 2023р. ним було заявлено відвід судді Романюку В.Ф., на підставі Конституції України та пункту 5 частини 1 статті 36 ЦПК України.

21.02.2023 року суддя Галицького районного суду м. Львова Радченко В.Є. відмовив у задоволенні вказаної заяви.

Заявник вказує, що він «змушений» повторно звернутись з відповідною заявою, адже вважає, що суддя Радченко В.Є. під час розгляду наведеної заяви допустив грубе порушення вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Зокрема, заявник вважає, що, на його думку, ухвала від 21.02.2023р. є завідомо не правосудною (нікчемною), а суддя Радченко В.Є. повинен бути притягнутий до встановленої законом відповідальності, оскільки при розгляді його заяви мала місце фальсифікація (посадовий підлог) з боку суду, грубо проігноровано правові позиції Верховного Суду.

Крім того, заявник вказує на недотримання судом вимог законодавства щодо підсудності справ при вирішенні питання відкриття провадження у справі, посилаючись на відповідні нормативні акти, судову практику та зміст Договору кредиту, який є предметом дослідження у згаданій цивільній справі за позовом АТ «Ідея Банк» до нього.

Отже, заявник вважає, що при постановленні ухвали Галицького районного суду м. Львова від

31.01.2023р. про відкриття провадження у справі суддею Галицького районного суду м. Львова Романюком В.Ф. було усвідомлено та грубо порушено на користь позивача у справі норми Закону.

Також, заявник інформує суд про те, що 18 вересня 2022р. ним на адресу Акціонерного товариства «Ідея Банк» було направлено заяву, відповідно до якої, серед іншого, внаслідок військової агресії у нього виникають фінансові труднощі, результатом чого стає неможливість. належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №Р31.00408.009351301 від 24.01.2022р.

Наведене заявник вважає належною підставою для відтермінування сплати зобов`язань за кредитним договором №Р31.00408.009351301 від 24.01.2022р.

Отже, заявник звернувся до АТ «Ідея Банк» з листом про зупинення (призупинення) дії кредитного договору №Р31.00408.009351301 від 24.01.2022р., у зв`язку з форс - мажорними обставинами, до закінчення війни +30 днів.

Таким чином, наводячи вищенаведені доводи, заявник просить задовольнити заяву про відвід головуючого у справі.

Відповідно до положень ст. 40 ЦПК України, питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Питання про відвід вирішується невідкладно. Вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі. У разі розгляду заяви про відвід суддею іншого суду - не пізніше десяти днів з дня надходження заяви про відвід. Відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження.

Суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід судді, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід судді.

За результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Отже, аналіз наведених положень ЦПК України, свідчить зокрема про те, що питання про відвід вирішується невідкладно без повідомлення учасників справи, вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі. При цьому відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження.

Вказана заява про відвід надійшла 24.02.2023 поза межами судового засідання.

Згідно ухвали Галицького районного суду міста Львова у складі головуючого судді Романюка В.Ф., на підставі положень ч. 3 ст. 40 ЦПК України, цивільна справа передана до канцелярії суду для вирішення питання про відвід.

Дослідивши подану заяву про відвід та матеріали справи, приходжу до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

Згідно статті 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відповідно до ч.1 статті 39 ЦПК України, з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Встановлено, що заявник повторно звернувся із заявою про відвід головуючого у справі, не погоджуючись із рішенням судді за результатами розгляду його попередньої заяви про відвід.

При цьому неможливо залишити поза увагою те, що заявник не являючись особою яка уповноважена оцінювати або переглядати рішення суду (судді) у поданій ним повторно заяві надає оцінку зазначеному вище рішенню (ухвалі) судді, відповідно до якої йому відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючого у справі.

Водночас, оцінюючи доводи заявника щодо незаконності ухвали судді Галицького районного суду міста Львова від 21.02.2023 року про відмову у задоволенні заяви про відвід, вважаю за необхідне відзначити, що суддя не наділений повноваженнями оцінювати законність рішення того чи іншого судді під час розгляду заяви про відвід, а тому наведені доводи заявника не беруться до уваги судом, як належна підстава для задоволення поданої заяви.

Слід також відзначити, що у справі не проведено жодного судового засідання. Перше засідання у справі призначено на 01.03.2023 року.

Розглядаючи подану заяву, також враховую наступне.

Неупередженість є основоположним принципом і необхідною умовою належного виконання суддею своїх обов`язків та виявляється як у змісті судового рішення, так і в усіх процесуальних діях, що передують його прийняттю.

У контексті ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У розумінні ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника з процесуальними рішеннями ухваленими суддею, з точки зору закону, не може вважатися підставою для відведення судді від участі у справі.

Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин. Не повинно мати місця неправомірне чи несанкціоноване втручання в процес правосуддя, а судові рішення, винесені суддями, не підлягають перегляду, окрім як за встановленою процесуальним законом процедурою.

Принцип незалежності судової влади означає незалежність кожного судді при здійсненні ним функції прийняття судових рішень. У цьому процесі судді мають бути незалежними та неупередженими, а також мати можливість діяти без будь-яких обмежень, впливу, тиску, погроз, прямого чи непрямого втручання будь-яких осіб або органів влади.

Незалежність судових органів є передумовою забезпечення правопорядку та основною гарантією справедливого вирішення справи в суді.

Справедливість судового розгляду означає відсутність будь-якого прямого або непрямого впливу, тиску, залякування чи втручання з будь-якої сторони і з будь-яких причин.

Судді повинні приймати свої рішення цілком незалежно і мати змогу діяти без обмежень, без неправомочного впливу, підбурення, тиску, погроз, неправомочного прямого чи непрямого втручання, незалежно із чийого боку та з яких мотивів воно б не здійснювалось. Судді мають бути цілком вільними у винесенні неупередженого рішення у справі, яку вони розглядають, покладатись на своє внутрішнє переконання, власне тлумачення фактів та чинне законодавство. Судді не зобов`язані давати звіт щодо справ, які знаходяться в їхньому провадженні, жодній особі, яка не належить до системи судової влади.

Будь-який метод оцінювання якості судових рішень не повинен призводити до втручання у незалежність судової влади загалом чи окремих суддів, не повинен бути бюрократичним інструментом або самоціллю.

До поданої заяви не долучено жодного доказу, який за своїм змістом доводить упередженість суду. Фактично зміст поданої заяви вказує на те, що заявник оцінює дії та рішення суду в контексті дотримання судом положень чинного законодавства. Тобто заявник вважає, що судом допущені порушення його прав та порушення вимог чинного законодавства, залишаючи поза увагою те, що він не є особою яка уповноважена оцінювати дії та рішення суду. Більше того, суддя який розглядає заяву про відвід, також не наділений повноваженнями оцінювати законність рішення іншого складу суду.

Аналіз поданої заяви про відвід свідчить про те, що наведені мотиви не являються законною підставою для відведення судді від участі у справі, а можуть бути предметом оцінки під час розгляду апеляційної скарги на відповідні рішення суду.

Отже, за відсутності будь-якого доказу чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд надає оцінку рішенням та діям суду, хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінена як втручання у здійснення ним правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів").

Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів - це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають доводам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі - Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Аналізуючи зміст поданої заяви, слід відзначити, що незважаючи на її обсяг, її суть зводиться до наступного.

Наявність обставин, що викликають сумнів у заявника в неупередженості або об`єктивності судді під час провадження у справі №461/637/23, які з твердженням ОСОБА_1 полягали в усвідомленому та грубому порушенні на користь позивача у справі норм ст.ст. 8, 19, 125, 129 Конституції України, Європейської Конвенції з прав людини, ст. ст. 8, 9, 57 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», грубому ігноруванні правових позицій Верховного Суду, ґрунтуються виключно на його непогодженні з рішенням суду щодо відкриття провадження у справі, а також з діями банку які полягають в ініціюванні судового провадження, незадоволенні звернення відповідача щодо відтермінування виконання зобов`язань, внаслідок форс-мажорних обставин.

Наведені обставини вказують на відсутність законних підстав для відведення головуючого від участі у розгляді даної справи. Більше того, наявність підстав для задоволення або відмови у задоволенні позову перевіряється під час розгляду справи по суті, а не під час вирішення заявленого відводу.

Враховуючи вищенаведені доводи та мотиви, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви.

Водночас, зважаючи на термінологію застосовану відповідачем у поданій заяві, а саме тієї її частини яка стосується наведення характеристик дій суду та змісту ухвалених судових рішень, вважаю за необхідне звернути увагу заявника на наступне.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України).

У поданій заяві про відвід застосовано такі вислови, на кшталт «в усвідомленому та грубому порушенні на користь позивача», «ухвала від 21.02.2023р. є завідомо не правосудною (нікчемною)», «при розгляді заяви мала місце фальсифікація (посадовий підлог) з боку суду».

Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших посадових осіб, учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами, зокрема передбачені ч. 3 ст. 44 ЦПК України.

Учасник справи може мати сумніви у тому, чи відповідають дії суду чинному законодавству, а також у неупередженості або об`єктивності суддів. Він вправі висловлювати ці сумніви у поданій до суду заяві про відвід, проте повинен бути стриманим і коректним у словах, утримуватися від надання особистісних характеристик і оцінок. Голослівні випади сторони у заяві про відвід можуть бути розцінені як прояв неповаги до суду, що суперечить завданню цивільного судочинства.

Дії учасника справи мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації суддів і суду та з погрозами вжиття заходів відповідальності.

Керуючись ст.ст. 36, 40 ЦПК України, -

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Галицького районного суду міста Львова Романюка Віктора Феодосійовича від участі у розгляді цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором (справа №461/637/23, провадження №2/461/704/23) відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя В.В. Стрельбицький