справа №176/1772/20
провадження №2/176/8/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді Кучми В.В.,

з участю секретаря с/з Петренко Н.В.,

розглянувши цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з третьою особою ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із даним позовом та, в ході розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, просив визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 м2, гараж, який знаходиться на гаражному масиві «Електрон» (машино-місце №4), вул. Стовби в м. Жовті Води, Дніпропетровська обл. та автомобіль ЗАЗ р.в. VIN- НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 . Поділити спільне сумісне майно: визнавши за ОСОБА_2 , право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 м2, а за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на гараж, який знаходиться на гаражному масиві «Електрон» (машино-місце №4), вул. Стовби в м. Жовті Води, Дніпропетровська обл. та автомобіль ЗАЗ р.в. VIN- НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію в різниці вартості майна у сумі 24741,00 грн. Вилучити у ОСОБА_2 та передати позивачу ОСОБА_1 автомобіль ЗАЗ року випуску - НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 в належному робочому стані (в повній комплектації) і пакет ключів від цього автомобіля.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з 21 березня 1997 року по 14 травня 2020 року від перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони з відповідачкою придбали вищезазначене майно. Поділити добровільно вищезазначене майно відповідачка відмовляється і не визнаючи його право власності на зазначене майно вона перешкоджає йому ним користуватися та розпоряджатися. Крім того, відповідачка вивезла з гаражу потай від нього автомобіль та місце знаходження останнього тепер йому невідоме, як і невідомо хто ним розпоряджається.

Ухвалою від 20 жовтня 2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , гараж, який знаходиться на гаражному масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (машино-місце АДРЕСА_2 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заборонено ОСОБА_2 особисто або по довіреності, через третіх осіб, відчужувати, знімати з реєстрації вищезазначені об`єкти нерухомості, а також передавати їх третім особам (в оренду, по довіреності, в найм, в заставу, по трудовому договору, вносити в статутні фонди і будь-яким іншим шляхом, а також вчиняти інші дії, які можуть погіршити стан цього майна. Заборонено ОСОБА_2 особисто або по довіреності, передавати третім особам в користування автомобіль ЗАЗ р.н. VIN НОМЕР_1 д.н. НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , а також вчиняти інші дії, які можуть погіршити стан автомобіля. (а.с.50 т. 1)

Ухвалою від 28 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. (а.с.53 т. 1)

22.02.2021 року від відповідачки до суду надійшов відзив на позов, де остання просила суд задовольнити позовні вимоги позивача частково, визнавши спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірний гараж та автомобіль, та поділити зазначене майно, визнавши за нею право особистої приватної власності на гараж, а за позивачем право особистої приватної власності на автомобіль без виплати на користь позивача компенсації вартості майна (гаражу та автомобіля). Щодо спірної квартири, то відповідачка заперечує щодо визнання її спільним сумісним майном. Так, квартира АДРЕСА_1 , була нею придбана за 1200,00 доларів США за рахунок особистих коштів, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_3 вартістю 7000,00 грн., яка належала їй, її малолітній доньці від першого шлюбу, ОСОБА_3 та її чоловікові від попереднього шлюбу, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого міським комітетом приватизації. Таким чином, на думку відповідачки, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. Квартиру вона придбавала за рахунок коштів, отриманих в якості завдатку від майбутніх покупців квартири, яка належала їй до шлюбу з позивачем. Крім того, відповідачка зазначає, що позивач зловживав та зловживає і на даний час алкогольними напоями, та наносив неодноразово шкоду їх спільному майну, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а виручені кошти від продажу її власного та їхнього спільного майна, витрачав на шкоду інтересам сім`ї. Також позивач не приймає ніякої участі в утриманні та збереженні майна та їх сім`я утримувалась в переважній більшості за її рахунок та за рахунок її батьків. З цих підстав у разі визнання судом квартири спільною сумісною власністю подружжя вона вважає, що є підстави для відступлення від загальник засад поділу майна подружжя. Крім того, вона категорично заперечує щодо задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з неї компенсації в різниці вартості майна та вважає її безпідставною. Крім того, відповідачка вважає, що її доньці від першого шлюбу, ОСОБА_5 належить 1/3 частка спірної квартири, оскільки дана квартира придбавалась в інтересах на той час ще неповнолітньої дитини. Позивачем, в порушення своїх процесуальних обов`язків, передбачених ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів, які б відповідали вимогам належності та допустимості на підтвердження того, що спірне мано придбано в результаті спільної участі подружжя коштами або їх з ним спільної праці в набутті майна, оскільки, однієї лише обставини придбання майна у період шлюбу не достатньо, щоб майно набуло статусу спільного сумісного майна.

Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву позивача.

Ухвалою суду від 18 травня 2021 року прийнято до провадження уточнену позовну заяву позивача.

Ухвалою суду від 18 травня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою від 06 жовтня 2021 року у зв`язку з проведенням повторного авторозподілу цієї справи у зв`язку із відрядженням судді Волчек Н.Ю. строком на 1 рік до іншого суду, дана справа була прийнята суддею Кучмою В.В. та розгляд справи розпочато спочатку.

Ухвалою від 22 вересня 2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивача, явку якого визнано судом обов`язковою було відмовлено.

Ухвалою суду від 17.02.2023 року до участі у розгляді даної справи було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3 .

В судове засідання учасники справи не з`явились надавши заяви про розгляд справи без їх участі.

У минулих судових засіданнях представник позивача, адвокат Лапшин В.В. позовні вимоги позивача підтримував з підстав викладених у позові та просив задовольнити їх з урахуванням уточнених позовних вимог.

У своїй заяві, яка надійшла до суду засобами електронного зв`язку 01.03.2023 року представник позивача просив при вирішенні справи врахувати факти, які були встановлені у судовому засіданні, а саме, той факт, що квартира, яка належала відповідачці її доньці від першого шлюбу та її колишньому чоловіку була продана лише 07 лютого 2004 року, тобто лише через 7 місяців після придбання спірної квартири. Умови договору купівлі-продажу не містять посилань і згадок того, що покупець ОСОБА_6 , яка була допитана судом у якості свідка надавала завдаток і що лише остаток суми був сплачений під час оформлення цього договору. Та, якщо навіть уявити що дійсно відповідачка отримала завдаток з продажу квартири яка належала на праві спільної сумісної власності, їй, доньці та колишньому чоловіку, то купуючи спірну квартиру, вона вклала гроші, які належали їм усім трьом, але у договорі покупцем зазначена лише відповідачка. І відсутні будь-які згадки щодо майнових прав інших осіб. І навіть після отримання в грудні 2003 року дозволу від виконавчого комітету на продаж квартири АДРЕСА_3 , відповідачка не оформила право власності ні на доньку, ні на колишнього чоловіка, ні в тому році, ні в наступному і навіть протягом двадцяти років. На думку позивача, ні донька, ні колишній чоловік не мають жодного відношення до спірної квартири. Матеріали справи містять відомості про доходи як позивача так і відповідача і які дають зробити висновки, що позивач разом з відповідачкою мали достатньо власних коштів, щоб придбати спірне майно. Також, представник позивача просить суд врахувати, що заперечення відповідачки носить характер перерозподілу спільного майна, вона наполягає, що спірна квартира належить їй і дочці і позивачу, тобто мається майновий спір, але відповідачка не скористалась своїм правом і не звернулась до суду із зустрічним позовом, щодо визнання права власності за іншими особами. Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача, на думку представника позивача, підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того представник позивача просить суд при вирішенні даної справи вирішити питання щодо стягнення на користь позивача з відповідачки понесених позивачем судових витрат, в тому числі відшкодування понесених витрат на правничу допомогу.

У минулих судових засіданнях відповідачка та її представник позовні вимоги визнали частково, з підстав, викладених у відзиві на позов.

У своїй заяві від 02.03.2023 року представник відповідачки, адвокат Черниш Т.І., просила суд під час ухвалення рішення врахувати заперечення відповідачки ОСОБА_2 викладені нею у відзиві на позовну заяву, докази, подані нею на підтвердження своїх заперечень, а також покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , надані безпосередньо у судовому засіданні. Крім часткового визнання позову, з підстав, описаних у відзиві на позов, представник відповідачки додала, що остання заперечує щодо задоволення вимоги позивача про вилучення у ОСОБА_2 та передачу позивачу ОСОБА_1 в належному робочому стані в повній комплектації спірного автомобіля та пакету ключів від нього, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що вона порушує його право вільно володіти автомобілем та/або користується цим автомобілем. Позивач є власником спірного автомобіля, відповідачка визнає його право власності на цей автомобіль і не чинить жодних перешкод у користуванні ним.

Третя особа, ОСОБА_3 у своїй заяві, поданій до суду 02.03.2023 року зазначила, що на її думку вітчим ОСОБА_1 не має будь-якого права на спірну квартиру, оскільки вона придбана за кошти, які її матір, ОСОБА_2 , отримала в якості завдатку за майбутній продаж квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала їй та її батькам, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . В спірній же квартирі є її безумовна частка, про що достеменно відомо її вітчиму. Окрім цього, ОСОБА_1 не приймав участі в утриманні цієї квартири: раніше мама за власні кошти робила в ній ремонт, за свої кошти та кошти її батьків, самостійно оплачувала та оплачує комунальні послуги. Щодо спірного гаража та автомобіля то на думку третьої особи це майно було придбано завдяки мамі, яка постійно працювала та відкладала кошти, в той час, як вітчим зароблені ним гроші не приносив додому, а витрачав на алкогольні напої та азарті ігри. Враховуючи, що гараж оформлений на ОСОБА_2 як на одноосібного власника, а автомобіль на ОСОБА_1 як на одноосібного власника, то на її думку справедливим буде судове рішення, яким за ОСОБА_1 буде визнано право приватної власності на автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску. Мати не повинна нічого компенсувати вітчиму.

Суд, заслухавши учасників, свідків з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 5ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи,не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумнів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 березня 1997 року. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року, шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 4-5 т.1).

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 гараж, розташований на гаражному масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », свідоцтво про право власності на гараж № НОМЕР_3 видане на підставі рішення виконкому Жовтоводської міської ради від 26.01.2000 року №14. (а.с.128-134 т. 1)

ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль ЗАЗ 110307 д/н НОМЕР_2 . (а.с.37 т. 1)

Відповідно до звіту про оцінку вартості житлового приміщення трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , зроблений ПП ВКА «Солнцево» ринкова (оціночна) вартість даного житлового приміщення становить 158 424 грн. (а.с.7 т.1)

Відповідно до звіту про оцінку вартості гаражу за адресою: АДРЕСА_2 ринкова вартість гаражу станом на 17 вересня 2020 року становить 79 032 грн.

Згідно із висновком експертного авто товарознавчого дослідження №3343 про оцінку транспортного засобі від 04 вересня 2020 року, середня ринкова вартість автомобіля ЗАЗ 1103 Тавлія-Славута 1.2 Стандарт 5 МТ, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , власник ОСОБА_1 , рік випуску 2004 на дату оцінки складає 29 910 грн. (а.с.40 т. 1)

Все вищезазначене майно набуте сторонами за час перебування у шлюбі один з одним.

Оскільки спільне майно набувалось, як до 01 січня 2004 року, так і пізніше, то спірні правовідносини регулюються як нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв до 01 січня 2004 року, так і нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Частинами 1,2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

Частиною 3статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Так, відповідачка ОСОБА_2 визнає той факт, що спірний гараж та автомобіль є її та позивача ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, оскільки дане майно придбане за час перебування сторін у шлюбі.

Однак, щодо спірної квартири за адресою АДРЕСА_5 , відповідачки не погоджується з тим, що остання є спільною сумісною власністю її та позивача, оскільки остання була придбана нею особисто за 1200, 00 грн. за рахунок особистих коштів, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_3 , вартістю 7000 грн., яка належала їй та її малолітній доньці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її чоловікові від попереднього шлюбу, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_7 від 01.12.1994 року, виданого міським комітетом приватизації та зареєстрованого в Жовтоводському БТІ за №44-54-44, про що йдеться в Договорі купівлі-продажу квартири, зареєстрованому 07.02.2004 року в реєстрі за №284 та посвідченому державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори Морозюком В.О. (а.с.138)

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є стороною договору купівлі-продажу від 07.04.2004 року, описаному вище. Вона, влітку 2003 року дала ОСОБА_2 завдаток у розмірі 1000 доларів США, вона приносила гроші на прохідну у коледж іншу частину коштів вона віддала в січні-лютому 2004 року в сумі 1100 доларів США у присутності нотаріуса при оформлені договору купівлі-продажу квартири. До укладення даної угоди вона була знайома з відповідачкою, яка сказала їй, що хоче розширитися з житлом, бо у неї росте дитина. ОСОБА_6 дала відповідачці завдаток бо відповідачка не могла переїхати у квартиру в нежитловому стані, ніяких угод про завдаток вони не укладали все відбувалося на дворі в усній формі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що з відповідачкою ОСОБА_2 працювали разом у технічному коледжі. Вона пригадує, що якось вони працювали у приймальній комісії у коледжі та відповідачку викликали на прохідну, а коли вона повернулась то розповіла, що їй принесли завдаток за квартиру 1000 доларів США. Вона також знає позивача, так як поступово з відповідачкою стали близькими подругами. ОСОБА_8 був завжди п`яний, він грав у нього були борги. Зі слів ОСОБА_9 у них спочатку був спільний бюджет, а потім ні.

Суд критично ставиться до показів даних свідків, оскільки вони не були свідками того, що саме за гроші від завдатку відповідачка придбала спірну квартиру, як на тому наполягає остання. Навпроти з пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що завдаток відповідачка брала не для придбання квартири, а для переїзду в неї.

Зважаючи на викладене, відповідачка заперечуючи визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя не довела суду, що дане майно хоча і набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Натомість, із дослідженого судом рішення Виконавчого комітету Жовтоводської міської ради від 11.12.2003 року №582/4 вбачається, що ОСОБА_2 було дозволено відчуження 1/3 долі приватизованої квартири по АДРЕСА_6 від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у зв`язку з продажем квартири та придбанням житла по пров. Запорізький з обов`язковим оформленням права власності на відповідну долю у цьому помешканні на ім`я неповнолітньої ОСОБА_3 . (а.с.137 т.1)

З вищевикладеного можливо зробити висновок, що ОСОБА_3 має належати 1/3 частина спірної квартири, однак ОСОБА_2 до цього часу не оформила право власності на 1/3 частину спірної квартири за своєю дочкою, однак цей факт, на переконання суду, не має значення, оскільки ні діючим законодавством, ні вищезазначеним рішенням виконкому ОСОБА_2 не обмежено у строках, за які вона має це зробити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак при її поділі, з підстав, описаних вище, підлягає застосуванню відступлення від засади рівності часток, оскільки відповідачка зобов`язана зареєструвати право власності її доньки на 1/3 частину спірної квартири, а тому ОСОБА_2 має належати 2/3 частини даної квартири, а ОСОБА_1 - 1/3, частина спірної квартири.

Що стосується вимоги позивача про визнання спільним сумісним майном гараж, який знаходиться на гаражному масиві «Електрон» та автомобіль ЗАЗ року випуску д/н НОМЕР_2 , то така вимога позивача підлягає задоволенню, оскільки судом із наданих доказів встановлено, що вказане майно набуте подружжям за час шлюбу та кожному з них належить по частині цього майна.

Щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, то воно на переконання суду має бути поділене в ідеальних частках, а саме:

-За ОСОБА_2 має бути визнано право особистої приватної власності на 1/1 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 м2.

-За ОСОБА_1 має бути визнано право особистої приватної власності на гараж, який знаходиться на гаражному масиві «Електрон» (машино-місце №4), вул. Стовби в м. Жовті Води, Дніпропетровська обл. та автомобіль ЗАЗ р.в. VIN- НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 .

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь компенсацію в різниці вартості майна у розмірі 24741,00 грн., то така вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що загальна вартість спірного майна становить 267 366, 00 грн.

При цьому частка позивача при вирішенні питання поділу спільної квартири як визначено судом складає 1/3. Вартість 1/3 частини квартири складає 52 808 грн. (158 424 грн :3=52808 грн.)

Таким чином, загальна вартість майна, яка визнається за позивачем складає 161 750 грн. (79 032 грн.( вартість гаражу)+29 910,00 грн.(вартість автомобіля)+52 808 грн.(вартість 1/3 частки квартири) =161 750 грн.), що є більшим ніж вартість спірної квартири 158 424 грн., яку суд визначив до залишення у власності відповідачки.

Щодо вимоги позивача про вилучення у ОСОБА_2 та передачу позивачу ОСОБА_1 автомобіль ЗАЗ року випуску - НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 в належному робочому стані (в повній комплектації) і пакет ключів від цього автомобіля, то така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки відповідачка зазначала, що визнає за ОСОБА_1 право власності за зазначений автомобіль та не чинить жодних перешкод у користуванні ним. Позивач же протилежного суду не довів. Крім того, на думку суду дана вимога є не конкретною, оскільки позивачем не надано доказів, що автомобіль на даний час не перебуває у належному стані, зі скількох одиниць складається пакет ключів від нього, тощо.

З підстав, описаних вище, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву.

Згідно зі ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 141, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно із положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас, в силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким сином, при визначенні суми витрат на правничу допомогу суд виходить з того, що детального опису виконаних робіт представником позивача до суду надано не було, розгляд справи безліч разів відкладався за заявою саме представника позивача, який був зайнятий у розгляді інших справ, не надаючи пріоритету розгляду саме цієї справи, вимоги позивача, викладені в уточнених позовних заявах судом визнано такими, що не підлягають задоволенню, а тому розмір вимог на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача мають бути зменшені до 5000 грн.

Витрати, які позивач поніс для проведення експертних оцінок майна для визначення ціни позову та долучення даних звітів, як доказів на підставу своїх позовних вимог, до судових витрат визначених ст. 133 ЦПК України, не відносяться, а тому не підлягають стягненню з відповідачки.

Витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору за подання позову до суду та подання до суду заяви про забезпечення позову підлягають задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1756 грн.

Крім того, у зв`язку із розглядом справи, підлягають до скасування вжиті судом заходи забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 82,141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з третьою особою ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 м2, відступивши в цій частині від засад рівності часток подружжя, гараж, який знаходиться на гаражному масиві «Електрон» (машино-місце №4), вул. Стовби в м. Жовті Води, Дніпропетровська обл. та автомобіль ЗАЗ р.в. VIN- НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 .

Поділити спільне сумісне майно наступним чином:

Визнати за ОСОБА_2 , право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,1 м2.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на гараж, який знаходиться на гаражному масиві «Електрон» (машино-місце №4), вул. Стовби в м. Жовті Води, Дніпропетровська обл. та автомобіль ЗАЗ р.в. VIN- НОМЕР_1 , д.н. НОМЕР_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_8 , зареєстрованої проживаючою за адресою: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНН НОМЕР_9 , зареєстрованого проживаючим АДРЕСА_5 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 судові витрати у розмірі 6756 грн.

Заходи забезпечення позову, вжиті судом ухвалою від 20 жовтня 2020 року, скасувати.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02 березня 2023 року.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області В.В. КУЧМА