ПОСТАНОВА

Іменем України

09 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/6385/21

провадження № 22-ц/4809/66/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Єгорової С. М.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Іванова Л. А.) від 11 травня 2022 року

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк», банк) пред`явив позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , маючи на меті отримати банківські послуги, підписав відповідну анкету-заяву від 19 грудня 2013 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

На підставі цього договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, розмір якого надалі збільшено банком до 14000,00 грн.

Відповідач не виконує договірні зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих процентів за користування кредитом, унаслідок чого станом на 15 серпня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі26247,96 грн, а саме: 21233,14 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5041,82 грн - заборгованість за простроченими відсотками, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2022 року позов задоволено частково. Суд ухвалив стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 21233,14 грн, а в решті позову відмовив. Крім того, суд здіснив розподілу судового збору.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідач фактично отримав та використав кошти банку, проте не повернув борг у повному обсязі, а тому підлягає стягненню з відповідача заборгованість перед банком в сумі 21233,14 грн, яка виникла станом на 15 серпня 2021 року.

Відмовляючи в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, суд зазначив, що позивачем не доведено досягнення між ним і відповідачем, як сторонами догвору від 19 грудня 2013 року згоди щодо плати за користування коштами банку (процентів).

Надана банком до суду анкета-заява відповідача не містить відомостей про кредитні кошти та їх розмір, проценти за користування кредитом, а додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток не містять відомостей про їх погодження відповідачем, а тому не можуть вважатися частиною договору. Отже, суд вважав, що факт виникнення у відповідача обов`язку сплачувати банку проценти за користування коштами останнім не доведений.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2022 року в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення процентів та ухвалити щодо цього нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги банк зазначив, що висновок суду про відсутність підстав для стягнення усієї заборгованості за процентами є помилковим внаслідок неповного з`ясування судом обставин справи, неналежної оцінки доказів, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права.

Позивач не погоджується з висновком суду про недоведеність укладення між банком і відповідачем кредитного договору на умовах, викладених у позовній заяві, адже таких заперечень відповідач суду не висловлював.

Оскаржуване рішення суду суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 154/2698/16 та від 26 травня 2021 року у справі № 941/668/20.

Апелянт вказує, що сторони договору узгодили розмір процентної ставки за кредитом у заяві про приєднання до Умов та Правил, яку відповідач підписав 09 січня 2020 року. Ця заява містить умови про розмір процентної ставки, порядок нарахування процентів тощо. Лише після цього, починаючи з 18 лютого 2020 року, відповідач почав користуватися кредитними коштами, а до цього час використовував виключно власні кошти. Заборгованість за договором почала виникати з 01 березня 2020 року, тобто після узгодження сторонами умов договору.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшов

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини

19 грудня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 17).

У цій анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором до його укладення та погодився з умовами договору, примірник якого розміщено на сайті ПриватБанка http://privatbank.com.ua.

Банк відкрив на ім`я ОСОБА_2 поточний рахунок, а також 19 грудня 2013 року видав йому платіжну (кредитну) картку № НОМЕР_1 терміном дії до 31 липня 2017 року, 17 липня 2017 року - платіжну (кредитну) картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 31 березня 2020,09 січня 2020 року - платіжну (кредитну) картку № НОМЕР_3 зі строком дії до 30 листопада 2023 року.

17 лютого 2017 року банк встановив на рахунку відповідача кредитний ліміт у розмірі 1500,00 грн, який надалі змінював до 14000,00 грн.

ОСОБА_1 користувався коштами банку в межах встановленого кредитного ліміту.

Станом на 15 серпня 2021 року банк обліковує за відповідачем заборгованість в сумі 26247,96 грн, з яких: 21233,14,37 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 5014,82 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач, посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, просив стягнути прострочену заборгованість по кредиту та проценти за користування кредитом.

Як вже зазначалося, суд першої інстанції відмовив в позові повністю.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування коштами, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за використаний кредитний ліміт апеляційним судом не перевіряється.

Зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення суду загалом відповідає, тож вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

(У цій постанові положення актів законодавства, які застосовуються судом, наведені у редакції на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на грудень 2012 року).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст цивільного правовідношення становлять суб`єктивні права та обов`язки учасників правовідносин.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Натомість за змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Щодо суті спору, оцінка доводів апеляційної скарги

У справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач, який заявив про правопорушення з боку відповідача, зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, тобто підстави його виникнення та розмір боргу. Натомість відповідач, у випадку невизнання ним позову, покладається обов`язок довести безпідставність пред`явлених вимог.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

У процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

При цьому принцип змагальності цивільного судочинства не передбачає обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування наданим кредитом, позивач посилався на розрахунок заборгованості (а. с. 10 14), виписку з особового карткового рахунка ОСОБА_1 за період з 19 грудня 2013 року по 18 серпня 2021 року (а. с. 62 85), довідку банку про видані ОСОБА_1 кредитні картки (а. с. 16), довідку банку про зміну встановленого кредитного ліміту за договором з ОСОБА_1 (а. с. 15), підписану 19 грудня 2013 року ОСОБА_1 анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 17), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» (а. с. 18), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 19 - 52).

При цьому позивач вказав у позовній заяві, що між банком і відповідачем був укладений кредитний договір від 19 грудня 2013 року № б/н, шляхом приєднання до запропонованого банком договору про надання банківських послуг, умови якого відповідач не виконує, а тому станом на 15 серпня 2021 року має прострочену заборгованість за «тілом» кредиту 21233,14 грн та за простроченими процентами 5014,82 грн.

З наданої позивачем виписки з особового карткового рахунка ОСОБА_1 за період з 19 грудня 2013 року по 01 серпня 2021 року (а. с. 62 - 85), яка є первинним документом бухгалтерського обліку та підтвердженням виконаних за день операцій (п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, а також Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75), вбачається, що станом на 01 серпня 2021 року сальдо особового рахунку має від`ємне значення, а заборгованість ОСОБА_1 за даними банку становила 26247,96 грн, з урахуванням списаних банком процентів за використання кредитного ліміту за тарифом 3,4% на місяць та комісії за обслуговування 20 грн на місяць.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1054 та ч. ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначаються умовами кредитного договору на основі досягнутої між його сторонами домовленості.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зазначено: «Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину».

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно оцінив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до правовідносин сторін правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання, якими банк обґрунтовував свої вимоги, оскільки підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 19 грудня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять відомості про конкретні умови договору з банком, зокрема умови, які є істотними для кредитних договорів (сума кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки та ін., передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), а матеріали справи не містять підтвердження того, що додані позивачем до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також ті, які розміщені на його вебсайті (www.privatbank.ua), були надані відповідачу на ознайомлення перед укладенням договору і погоджені ним.

Те саме стосується і Тарифів банку. Крім того, в анкеті-заяві від 19 грудня 2013 року в графі «Пам`ятку клієнта, яка містить, зокрема, Тарифи і умови обслуговування і кредитування отримав і ознайомився з її змістом» у відповідному полі відсутня відмітка по підтвердження.

До того ж Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на вебсайті банку, неодноразово змінювалися самим банком у період - з часу виникнення спірних правовідносин (16 травня 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 липня 2022 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, відсутність в анкеті-заяві умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами та комісію, надані банком витяги Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи через їх мінливий характер не можуть розцінюватися в якості стандартної (типової) форми, що встановлена до укладеного із відповідачем договору.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 рок у справі № 342/180/17.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з аргументом апелянта щодо відсутності заперечень відповідача на позов, зокрема щодо процентів, з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачу не було вручено копію позовної заяви з додатками, які повернуті оператором поштового зв`язку в суд з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тож, відповідач практично не мав можливості дізнатися про зміст пред`явлених до нього вимог та надати суду свої заперечення стосовно позову, що не звільняє суд від обов`язку надати оцінку всім доказам у справі й встановити обставини, якими обґрунтовані вимоги позивача та які підлягають доказуванню відповідно норм матеріального права, застосованих до спірних правовідносин.

Дослідивши надані позивачем докази, суд першої інстанції перевірив наявність підстав для стягнення з відповідача процентів, якими позивач обґрунтовував свою вимогу, а саме наявність домовленості між банком і відповідачем про проценти, їх розмір, порядок нарахування та сплати боржником й дійшов обґрунтованого і правильного висновку про їх недоведеність.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Суд виснував, зокрема, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту.

Правові підстави позову це визначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Обгрунтовуючи підстави для стягнення з відповідача процентів, позивач посилався виключно на умови кредитного договору, який суд обґрунтовано визнав в частині процентів неукладеним.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі встановленому реченням другим ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач не пред`явив, відповідні розрахунки суми боргу за обліковою ставкою Національного банку України суду не надав і суд їх не розглядав. Застосована позивачем у розрахунку боргу процентна ставка істотно відрізняється від згаданої облікової ставки Національного банку України.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 154/2698/19, від 26 травня 2021 року у справі № 941/668/20, не заслуговують на увагу так, як обставини цих справ є різними.

На відміну від справи, яка переглядається в апеляційному порядку, у вказаних справах, які переглядав Верховний Суд, судами було встановлено, що відповідачі підписали анкети-заяви, які містили відомості про розмір кредитного ліміту, а також підписали довідки про умови кредитування в яких зазначена процентна ставка щомісячних платежів, строк їх внесення, вказано розмір комісії на залишок заборгованості, зазначені розмір пені та штрафу за порушення умов договору.

Натомість у цій справі суд не встанови висловленого у будь-якому письмовому документі бажання відповідача на відкриття кредитної лінії та його згоду на сплату процентів за користування коштами банку та їх розмір.

Апеляційний суд не бере до уваги додану апелянтом до апеляційної скарги та підписану ОСОБА_1 заяву про приєднання до Умов та Пправил надання послуг від 09 січня 2020 року, яка раніше позивачем до суду першої інстанції не подавалася.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

У п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України вказано, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

При цьому закон допускає прийняття апеляційним судом нових доказів лише у «виключних випадках» обумовлених існуванням причин за яких учасник справи не мав можливості подати їх до суду першої інстанції «з причин, що об`єктивно не залежали від нього». Такими можуть визнаватися причини, які є об`єктивна непереборними, не залежать від волевиявлення учасника справи, перешкоджають чи істотно утруднюють вчинення ним процесуальної дії та підтверджені доказами.

В апеляційній скарзі позивач не вказав жодної причини неподання ним до суду першої інстанції підписаної ОСОБА_1 заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 09 січня 2020 року.

Він також не повідомляв суд першої інстанції про цю обставину, про існування такого доказу на її підтвердження та причини неможливості подання доказу разом з позовною заявою.

Оскільки позивач іншого не завив, колегія суддів виходить з того, що позивач мав цей доказ у своєму розпорядженні, але з невідомих причин не подав його вчасно до суду.

При цьому клопотання про прийняття нового доказу та приєднання його до матеріалів справи (ч. 10 ст. 83 ЦПК України) апеляційна скарга не містить.

Отже, апелянт не довів, що неможливість подання ним нового доказу до суду першої інстанції з об`єктивно незалежних від нього причин, а тому такий новий доказ (підписану ОСОБА_1 заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 09 січня 2020 року) апеляційний суд не приймає.

За недоведеності позивачем факту існування домовленості з відповідачем про сплату процентів за користування кредитною лінією, суд першої інстанції дійшов правильного й обгрунтованого висновку про відмову задоволення позову в цій частині.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. М. Єгорова