Дата документу 21.02.2023 Справа № 331/2698/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 331/2698/21 Головуючий у І інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/506/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначала, що 15 червня 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх спільна дочка - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на час здійснення правочину була малолітньою дитиною, придбали житловий будинок у спільну часткову власність, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,2 м. кв., житловою площею 27,3 м. кв., розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, з відповідними господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, а також з наземними і підземними комунікаціями.

При цьому, ОСОБА_1 прийняла 1/2 частину, ОСОБА_3 - 1/4 частину і ОСОБА_2 - 1/4 частину вищенаведеного житлового будинку в особисту власність відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., запис в реєстрі № 1491 та земельну ділянку площею 0,1000 га під малоповерховою забудовою, в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта будинку АДРЕСА_1 , він складається з двох житлових кімнат та кухні, а саме: кімнати 18,7 м.кв.; кімнати 8,6 м.кв.; кухня 6,9 м.кв.

З огляду на технічні характеристики будинку він є неподільним, так як його загальна площа складає 34,2 м.кв., житлова - 27,3 м.кв.

За твердження позивача, на теперішній час спільне володіння і користування майном не можливе у зв`язку з неприязними стосунками між співвласниками.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року у справі № 331/3504/19 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після розлучення у час, коли позивачів не було вдома, відповідач зібрав з дому речі, у тому числі ті, що були спільним майном подружжя, та виїхав у невідомому позивачам напрямку.

22 жовтня 2019 року ОСОБА_3 , який вже тривалий час не проживав у будинку, зайшов до нього в час, коли позивачів не було вдома та забрав котів елітної породи сфінкс з родоводом, частину яких, за твердженням позивачів, він викрав, а іншу частину викинув на двір. Коли ОСОБА_2 повернулася до дому після школи і побачила замерзлих та травмованих котів, вона отримала нервовий стрес, після якого не могла спати дві доби. Вона звернулась до сімейного лікаря, який направив її на консультацію психіатра. Після чого дитина знаходиться на обліку Обласної психіатричної лікарні та отримує лікування. ОСОБА_1 звернулась до поліції, де їй видали талон-повідомлення № 103, реєстраційний номер 20404.

Позивачі зазначають, що після чергового приходу відповідача без відома співвласників 16 липня 2020 року дві вівчарки виявились отруєними. В отруєнні собак підозрюють саме відповідача, у зв`язку з чим, за заявою ОСОБА_1 за цим фактом внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 299 КК України (номер кримінального провадження 0000046). При цьому, дитина знову отримала нервове потрясіння, що вплинуло на її здоров`я та відобразилося на її навчанні.

04 жовтня 2020 року відповідач знов навідався до будинку, зламавши замки, ножем стукав у вхідні двері, погрожував підпалити домоволодіння. Все це відбувалось на очах ОСОБА_2 ОСОБА_1 знову звернулась до поліції, внаслідок чого відповідачу видали тимчасовий заборонний припис.

Внаслідок таких дій відповідача ОСОБА_2 змушена була продовжити навчання за екстернатурною формою у ПКБО «Школа "Ейдос» за станом здоров`я.

Відповідач у будинку не проживає, у витратах на його утримання участі не приймає, завдає матеріальної шкоди та шкоди психічному здоров`ю позивачів.

На думку позивачів, частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі. До того ж, він є власником 2/3 частин трикімнатної квартири (31,33 м.кв. житлової площі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором дарування від 21 липня 2012 року.

Позивачі вважають, що припинення права власності відповідача на його частину у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки фактично він у ньому не проживає, не користується ні будинком, ні земельною ділянкою, на якій він розташований. У разі припинення права власності ОСОБА_3 на частку, його життєві обставини не зазнають істотних змін, він отримає грошову компенсацію вартості своєї частки.

У добровільному порядку сторони не дійшли згоди, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 , діючи у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , просила суд:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0105, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності ОСОБА_1 на 1/8 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0105, з цільовим призначенням:для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0105, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виплатити ОСОБА_3 111801,50 грн, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 на праві власності належить 2/3 частин трикімнатної квартири (31,33 м.кв. житлової площі), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з договором дарування від 21 липня 2012 року.

Оскільки спірний будинок неможливо розділити, а відповідач у ньому не проживає, ніяким чином ним не користується, завдає матеріальну та моральну шкоду позивачам, на думку скаржниці, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, відмовивши у задоволенні її позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Нінчук-Худякова О.М. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року просили скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, позивача та її представника, відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі відсутні підстави, визначені у статті 365 ЦК України, для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки, хоча позивачі і надали суду докази неможливості спільного користування спірним будинком та земельною ділянкою, докази того, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а річ є неподільною, однак доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26.08.1997 року.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., запис в реєстрі № 1491, ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,2 м2., житловою площею 27,3 м, розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, з відповідними господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, а також з наземними і підземними комунікаціями.

Відповідачу ОСОБА_3 , відповідно, належить 1/4 частина спірного будинку, так як позивачу ОСОБА_2 - 1/4 частина.

Також, договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15 червня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., запис в реєстрі № 1493, підтверджено, що земельна ділянка кадастровий номер :01:002:0105,площею 0,1000 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 ( частка) , позивачу ОСОБА_2 ( частка) та відповідачу ОСОБА_2 ( частка).

Відповідно до технічного паспорта будинку АДРЕСА_1 , будинок складається з двох житлових кімнат та кухні, а саме: кімнати 18,7 м2; кімнати 8,6 м2; кухня 6,9 м2.

Згідно з довідкою про діапазон ймовірної ринкової вартості об`єкта нерухомості від 17.03.2021р. відповідно до договору № 1703/21-005 вартість 1/4 частини будинку відповідача складає 85404 грн.

Згідно висновку зі звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що надана для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд від 18.03.2021р. розмір частини відповідача 1/4, вартість 26397,50 грн.

Відповідно до висновку судової будівельно- технічної та оціночно-будівельної експертизи № 1331/1343-21 від 17.08.2022: неможливо розділити ( виділити частку) будинку АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 , частка якої становить частини, ОСОБА_2 , частка якої становить частини, та ОСОБА_2 , частка якого становить частини, з урахуванням їх часток у спільній частовій власності, з виділенням в натурі кожному зі співвласників його частки; будинок АДРЕСА_1 не підлягає розподілу згідно часток співвласників відповідно до вимог державних будівельних норм та правил, у зв`язку з чим, підготувати варіанти розподілу ( виділення часток) співвласникам не надається за можливе.

Позивач ОСОБА_1 24 травня 2021 року внесла 111801,50 грн на депозитний рахунок суду згідно квитанції № СВ04987541/1 від 24 травня 2021 року .

Крім того, матеріалами справи та показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , допитаних у суді першої інстанції, встановлено, що між сторонами виникли вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_2 періодично вчиняв психологічне насильство щодо ОСОБА_1 та неповнолітньої дитини, стосовно нього постановлено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 04.10.2020 року.

Колегія суддів погоджується з тим, що зазначені обставини свідчать про неможливість спільного володіння і користування майном співвласниками.

Доводи апеляційної скарги про наявність у власності відповідача 2/3 частин квартири за договором дарування від 21.07.2012 року, за адресою: АДРЕСА_2 , не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, адже матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження цього.

Натомість згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 277599303 від 01 жовтня 2021 року, у відповідача відсутнє нерухоме майно, яке належало б йому на праві власності, окрім спірного.

Доводи апеляційної скарги про те, що частка відповідача у власності є незначною є неприйнятними, адже ОСОБА_3 належить 1/4 частина спірного будинку, так само як і позивачу ОСОБА_2 , тому визначити, що саме частка відповідача є незначною неможливо.

При цьому скаржниця просить апеляційний суд переоцінити докази, яким вже була надана оцінка судом першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається скаржниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні, а отже апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: