Тарутинський районний суд Одеської області
____________________________________________________________________________________
Справа № 514/486/23
Провадження по справі № 2/514/194/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року смт Тарутине

Суддя Тарутинського районного суду Одеської області Кравченко П.А. вивчивши матеріали позовної заяви позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В:

До Тарутинського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Згідно заявлених вимог, в якій позивач просить суд:

-визнати громадянина України ОСОБА_2 , 1991 року народження батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які народилися у місті Сургут, Ханти-Мансьйський автономний округ-Югра, Російська федерація.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суд вважає, що заявлені в даному позові вимоги не підлягають розгляду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, ОСОБА_5 є громадянкою російської федерації.

04.11.2016 року ОСОБА_6 видали посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась м. Сургут, Ханти-Мансійський автономний округ-Югра, Росія, про що 2018 року лютого місяця 17 числа складено запис акта про народження №828 виданого 17.02.2018 року Управлінням запису актів цивільного стану Адміністрації м. Сургута Ханти-Мансійського автономного округу-Югри, матір`ю дитини вказано ОСОБА_5 , громадянку Росії, дані про батька відсутні.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась м. Сургут, Ханти-Мансійський автономний округ-Югра, Росія, про що 2018 року лютого місяця 17 числа складено запис акта про народження №827 виданого 17.02.2018 року Управлінням запису актів цивільного стану Адміністрації м. Сургута Ханти-Мансійського автономного округу-Югри, матір`ю дитини вказано ОСОБА_5 , громадянку Росії, дані про батька відсутні.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_6 з 2013 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 .

При цьому видача свідоцтв про народження ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , свідчить про те, що реєстрація народження дітей відбувалась не за законодавством України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, в даному випадку - норм ЦПК України, та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

1 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон).

22 грудня 2022 року Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23 грудня 2022 року Закон набрав чинності.

Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР,у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь; вихід з Конвенціїпро правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР(стаття 2).З дати зупинення дії Мінської конвенції:

не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї;

до документів, виданих на території росії і білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з росією і білоруссю.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що в розрізі заявлених позовних вимог особистим законом дітей відповідача та правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є право країни, громадянами якої вони є та до особистих немайнових прав в даному випадку слід застосовувати право держави, в якій мала місце реєстрація народження дітей, що і стало підставою для звернення позивача з вимогами про визнання батьківства.

Крім того, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Згідно положень п. 3 ч. 2. ст.44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

З огляду на те, що позовна заява не підлягає розгляду судами України, у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2-4, 19, 258-261, 352-354, 497 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.А. Кравченко