Провадження № 22-ц/824/1642/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 лютого 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 вересня 2021 року у справі:

- за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 12 грудня 2017 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 500 грн. із сплатою 43,2 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 16 липня 2019 року становить 20319,24 грн., з яких тіло кредиту - 10967,76 грн., прострочене тіло кредиту - 7218,91 грн., проценти - 688,80 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 943,77 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 20319,24 грн. та судові витрати.

У лютому 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк», де просив визнати недійсним кредитний договір, укладений 12 грудня 2017 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» у формі анкети-зяви, стягнути з банку на його користь витрати на судовий збір у розмірі 920 грн.

Зустрічний позов мотивований тим, що після неодноразових дзвінків на його телефон

- 2 -

про повернення боргу, він 15 листопада 2020 року звернувся із заявою до Святошинського управління поліції ГУ НП у м.Києві та уклав угоду з адвокатом. Як йому стало відомо пізніше від його імені невідомою особою 12 грудня 2017 року було укладено кредитний договір шляхом подання до АТ КБ «ПриватБанк» анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому невідома особа надала до банку давно втрачений ним паспорт громадянина України шляхом його підроблення і вклеювання до паспорта фотокартки іншої особи та зазначення іншого місця реєстрації АДРЕСА_1 , хоча насправді він безперервно зареєстрований у АДРЕСА_2 . У анкеті-зяві зазначено не його номер телефону та невірно вказано дівоче прізвище матері. Вказує, що жодного кредитного договору він не підписував оскільки ще 24 січня 2017 року він звертався до Святошинського управління поліції ГУ НП в м.Києві з заявою щодо втрати паспорта. Згідно висновку ДОП Святошинського УП ГУ НП в м. Києві від 24 січня 2017 року встановлено, що 10 січня 2017 року приблизно о 18-00 год. за адресою: АДРЕСА_2 після відвідування громадських місць він виявив відсутність документів на власне ім`я, а саме паспорту громадянина України. 23лютого 2017 року він отримав інший паспорт громадянина України. Оскільки кредитний договір було укладено за паспортом який було втрачено, то у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 вересня 2021 року у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійним кредитний договір б/н від 12 грудня 2017 року у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що 12 грудня 2017 року між ПриватБанком і ОСОБА_1 у встановленому законом порядку було укладено кредитний договір. Зокрема, ідентифікувавшись та ознайомившись із Умовами та Правилами, відповідач підписав анкету-заяву і отримав кредитну картку «Універсальна 55 днів» та використав кредитні кошти, які не повернув, що на думку бануку є підставою для стягнення боргу. Вважає, що посилання суду на висновок ДОП Святошинського УП ГУ НП в м. Києві від 24 січня 2017 року щодо втрати відповідачем паспорта не є належним доказом, бо кримінальне провадження з цього приводу перебуває на стадії розслідування і підозра нікому не пред`являлася. Звертає увагу, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим оосбам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засовби, які дають можливість користуватися ним, а при виявленні втрати негайно повідомити про це банк.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Корзаченка В.М. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову банку і задоволив його зустрічний позов, а доводи апеляційної скарги ПриватБанку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» Яндульський Д.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасуватиоскаржуване рішення Святошинського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Корзаченко В.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

- 3 -

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2017 року між АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує, станом на 16 липня 2019 року у нього наявна заборгованість у розмірі 20319,24 грн., з яких тіло кредиту - 10967,76 грн., прострочене тіло кредиту - 7218,91 грн., проценти - 688,80 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 943,77 грн.

Також судом встановлено, що з наданих до суду банком документів вбачається, що кредитний договір 12 грудня 2017 року було оформлено за паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого Ленінградським РУ ГУ МВС України у м.Києві.

В той же час згідно висновку ДОП Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві від 24 січня 2017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся 24 січня 2017 року до Святошинського управління поліції ГУ НП в м.Києві із заявою щодо втрати документів на його власне ім`я. У заяві вказав, що 10 січня 2017 року приблизно о 18-00 год. вдома за адресою: АДРЕСА_2 після відвідування громадських місць він виявив відсутність документів на власне ім`я, а саме паспорту громадянина України.

Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , останній 23 лютого 2017 року отримав паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм за № НОМЕР_2 .

Згідноцього ж Витягу зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 із 1992 року є АДРЕСА_2 .

Також із наданої банком виписки про рух коштів вбачається, що грошові кошти у

- 4 -

розмірі 5378,60 грн. були зняті готівкою в банкоматі (м.Київ, вул.Тимошенка 29) в один день 15 грудня 2017 року і більше використання коштів не відбувалося як і жодного разу не відбулося погашення коштів (а.с.71).

Задовольняючи вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх підставністю та відсутністю доказів, які б спростували встановлені обставини справи.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд відмовив у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Суд в достатній мірі не врахував підстави зустрічного позову ОСОБА_1 , який обгрунтовував свої вимоги тим, що він кредитного договору не укладав, до приміщення банку не з`являвся і ніякої анкети-заяви не підписував.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір 12 грудня 2017 року було оформлено за паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого Ленінградським РУ ГУ МВС України у м.Києві, який є недійсним, оскільки втрачений за рік до цього, що підтверджується висновком ДОП Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві від 24 січня 2017 року, а також підтверджується виданим відповідачу 23 лютого 2017 року паспортом громадянина України з безконтактним електронним носієм за № НОМЕР_2 .

Окрім того, із наданої банком копії паспорта вбачається, що паспорт на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 містить фотознімок із зображенням обличчя іншої особи, а не відповідача, що є очевидним і не потребує спеціальних знань, як помилково вважає представник банку.

У анкеті-заяві вказано номер мобільного телефону ОСОБА_1 , який йому не ніколи належав, як і вказана інша адреса місця його реєстрації АДРЕСА_1 , хоча насправді відповідач із 1992 року безперервно зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_2 , що стверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .. Також, невірно вказане дівоче прізіище його матері.

Отже, підставами зустрічного позову ОСОБА_1 є відсутність у нього волевиявлення та факту укладання ним договору, як і відсутність факту підписання ним анкети-заяви.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що недійсним може бути визнаний лише правочин, який вчинено. Відсутність волевиявлення та факту укладання договору, на що вказує ОСОБА_1 у зустрічному позові, не є підставою для визнання його недійсним, а свідчить про його неукладення, тобто договір є таким, що не відбувся.

Згідно роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

- 5 -

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Правовий висновок про те, що договір, який неукладено, не може бути визнано недійсним міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, в якій Велика Палата зазначила, що як встановлено судами непідписання однією із сторін оспорюваного договору свідчить про недосягнення згоди між сторонами щодо умов договору, а відтак такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 та зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним (п.7.17, 7.18, 7.34 постанови).

У цій же постанові від 16 червня 2020 року Велика Палата вказала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п.п.7.26, 7.34 постанови).

Така практика є сформованою і міститься у ряді постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 19 серпня 2020 року у справі № 387/970/17 та у справі № 385/344/16-ц.

Наведене у свою чергу спростовує висновки суду про наявність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову і визнання правочину недійсним не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що зустрічний позов не підлягає до задоволенння, оскільки позивачем за зустрічним позовом доведено відсутність у нього волевиявлення на укладання кредитного договору та відсутність факту укладання договору шляхом підписання 12 грудня 2017 року анкети-заяви.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, а саме недоведеності з боку банку факту укладання кредитного договору із ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що 12 грудня 2017 року між ПриватБанком і ОСОБА_1 у встановленому законом порядку було укладено кредитний договір, зокрема, ідентифікувавшись та ознайомившись із Умовами та Правилами, відповідач підписав анкету-заяву і отримав кредитну картку «Універсальна 55 днів» та використав кредитні кошти, які

- 6 -

не повернув, що на думку банку є підставою для стягнення боргу, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Сукупність встановлених у справі обставин, які наведені вище, свідчить про те, що ОСОБА_1 договір не укладав, волевиявлення на його укладанні відсутнє і не знайшло свого підтвердження, що у свою чергу виключає задоволення вимог про стягнення боргу за кредитом який не укладався.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості посилання суду на висновок ДОП Святошинського УП ГУ НП в м. Києві від 24 січня 2017 року щодо втрати відповідачем паспорта не є належним доказом, бо кримінальне провадження з цього приводу перебуває на стадії розслідування і підозра нікому не пред`являлася, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів.

При цьому висновок ДОП Святошинського УП ГУ НП в м. Києві від 24 січня 2017 року є належним та допустимим доказом, який підтверджує втрату відповідачем паспорта, і як наслідок його недійсність після отримання нового паспорта, що є однією із обставин доказування відсутності факту укладання догвоору з огляду на неідентифікацію відповдіача як особи, яка уклала договір.

Посилання у скарзі на те, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають можливість користуватися ним, а при виявленні втрати негайно повідомити про це банк, апеляційний суд не аналізує, оскільки дані обстаивни не мають правоовго значення для вирішення спору. Зокрема ОСОБА_1 як і банк не посилаються на втрату кредитної картки, а мотивують свої вимоги іншими обставинами.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, з огляду на низку тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанов, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 вересня 2021 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати і хвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення боргу змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції

- 7 -

цієї постанови.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: