КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2173/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м. Київ

Справа № 376/2835/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Бондаренко О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

07.12.2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.03.2021 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики та передано грошові кошти в розмірі 23440 доларів США, що в еквіваленті станом на 01.12.2021 за офіційним курсом НБУ становить 637 900,84 грн., зі строком повернення до 26.10.2021. На підтвердження вищезазначеної передачі грошових коштів ОСОБА_1 власноручно написав письмову розписку від 23.03.2021, в якій зазначив, що він, як позичальник, отримав від позикодавця у борг грошову суму та зобов`язується повернути борг в строк до 26 жовтня 2021 року. Отже, в розписці зазначений строк повернення коштів, а саме до 26 жовтня 2021 року.

Після спливу терміну повернення коштів він неодноразово в усному порядку просив відповідача повернути йому кошти, але він відмовився, не пояснюючи з яких причин. Одержання ним зазначеної суми коштів, підтверджується розпискою, що в оригіналі знаходиться в нього. Під будь-яким приводом він ухиляється від виконання свого зобов`язання. В розмовах заявляє, що розписка не має жодних правових наслідків. Однак, розписка за правовою основою має форму простого договору позики. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа.

Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

Враховуючи, що сума заборгованості за договором позики була визначена та обумовлена сторонами в розмірі 23440 доларів США., що в еквіваленті станом на 01.12.2021 за офіційним курсом валют НБУ (1 долар = 27.2142 грн.) становить 637 900,84 грн. та на даний час не стягнута (не повернена), просить стягнути з відповідача на свою користь 637 900,84 грн. за договором позики від 23.03.2021, відшкодування судових витрат покласти на відповідача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 23 березня 2021 року в розмірі 637900,84 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, 16 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не вірно встановлено правову природу розписки відповідача, яка фактично підтверджує не договір позики, а договір купівлі продажу автомобіля.

Так, зі змісту розписки, написаної 23.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 621 160,00 грн. у якості передоплати за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. Таким чином, ОСОБА_3 передав кошти ОСОБА_1 не у власність, не як позику, а як передоплату за автомобіль, який останній мав для нього придбати на аукціоні у США. При цьому, вже при написанні цієї розписки, ОСОБА_1 зобов`язується повернути кошти, оскільки ОСОБА_3 «відмовився від даного автомобіля в строк до 26 жовтня 2021р.».

Отже зі змісту розписки вбачається, що обов`язок ОСОБА_1 щодо повернення коштів нерозривно пов`язаний саме з відмовою ОСОБА_3 від автомобіля, а не з настанням строку їх повернення. Тобто, має місце неналежне виконання не договору позики, а договору купівлі-продажу. В той же час, як виявилось у судовому засіданні, ОСОБА_3 не відмовляється від автомобіля Toyota Sequoia 2018 р.в. навіть на час розгляду справи в суді, а гроші вимагає повернути лише тому, що чомусь впевнений у тому, що цей автомобіль вже давно ввезений на митну територію України і проданий іншій людині. Відтак, звернення ОСОБА_3 до суду пов`язано з його впевненістю, що замовлений ним автомобіль проданий іншій людині. При цьому, пояснити належними і допустимими доказами, на чому ґрунтується ця впевненість, ОСОБА_3 не може, тоді як суд приймає його слова на віру, а від ОСОБА_1 вимагає доводити кожну свою дію.

Проте, якщо ОСОБА_3 не відмовляється від автомобіля, то у ОСОБА_1 відсутній обов`язок повертати кошти, оскільки придбаний для позивача автомобіль нікому не перепроданий, а все ще знаходиться на шляху до України.

У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постанові від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05.09.2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08.04.2021 року у справі № 500/1755/17 та від 16.02.2022 року у справі №520/19325/18. Проте суд першої інстанції вищевказаних висновків Верховного Суду не врахував.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначає, що відповідач жодним чином не доводить, які істотні умови договору присутні в розписці, які дають підстави не вважати його договором позики. Розписка, яку власноруч написав ОСОБА_1 , містить чітке вираження позики, а саме «отримав у борг грошову суму у розмірі 621 160 грн. (що у еквіваленті складає 23440 доларів США)» та «зобов`язуюсь повернути борг в повному обсязі в строк до 26 жовтня 2021 року». Посилається на постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

Вказує, що відповідач в апеляційній скарзі жодним чином не спростовує законні висновки, викладені в рішенні суду. Суд першої інстанції досконало вивчив всі доводи сторін, всі докази, дав їм вірну оцінку і зробив правомірні та законні висновки. У рішенні суду зроблені правові висновки, які безпосередньо підтверджують вимоги позивача та спростовують заперечення відповідача.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 повторно не з`явились. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача вказує, що відповідач перебуває за межами України, у Сполучених Штатах Америки з 25.02.2022 року ( а.с. 177).

Про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача ОСОБА_2 повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 20.02.2023 року ( а.с. 225).

Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та його представника.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.03.2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики та передано грошові кошти в розмірі 23440 доларів США, що в еквіваленті станом на 01.12.2021 за офіційним курсом НБУ становить 637 900,84 грн., зі строком повернення до 26.10.2021. На підтвердження вищезазначеної передачі грошових коштів ОСОБА_1 власноручно написав письмову розписку від 23.03.2021, в якій зазначив, що він, як позичальник, отримав від позикодавця у борг грошову суму та зобов`язується повернути борг в строк до 26 жовтня 2021 року. Отже, в розписці зазначений строк повернення коштів, а саме до 26 жовтня 2021 року. Однак своїх зобов`язань відповідач не виконує, коштів не повертає.

Представник відповідача ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, зазначив, що зі змісту розписки, написаної ніби 23.03.2021 вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 621 160,00 грн., тобто не в доларах США, як зазначено у позові, а у гривнях. Зі змісту розписки вбачається, що отримані кошти взагалі були не позикою, а передоплатою за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 , який ОСОБА_1 мав придбати для ОСОБА_3 на аукціоні у США. Тобто маємо договір представництва, посередництва, купівлі-продажу чи якійсь інший, але в будь-якому разі не договір позики, оскільки позивач передавав гроші не у власність ОСОБА_1 , а у якості передоплати, з метою придбання для себе автомобіля Тoyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 . У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з проханням придбати для нього автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в., після чого 22.03.2021 року (тобто ще до написання розписки) ОСОБА_1 придбав для нього автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. VIN НОМЕР_1 на аукціоні Lexington East 40509 у США.

Згідно попередніх даних транснаціональної німецької транспортної компанії Hapag-Lloyd AG, придбаний автомобіль мав бути завантажений у порту Нью Джерсі (США) 29.09.2021 та мав прибути в порт м. Чорноморська, але внаслідок світової кризи контейнерних перевозок, відвантаження відбулось лише 03.01.2022, в той же час, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ускладнилось судноплавство у акваторії Чорного моря, тому порт призначення вантажу було змінено на порт Поті (Грузія), а орієнтовна дата прибуття попередньо змістилась на 03.07.2022. По-третє, зі змісту розписки вбачається, що вже під час її написання, ніби 23.03.2021 ОСОБА_3 відмовився від придбання автомобіля Toyota Sequoia 2018 р.в.. Отже, справжньою правовою природою договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вважає не позику, а купівлю-продаж автомобіля закордоном, на аукціоні в США. Тобто, ОСОБА_1 не мав бажання отримувати від позивача позику та й не отримував від ОСОБА_3 ніякої позики, а тому й повертати її не повинен.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав встановленим, що 23 березня 2021 року між ОСОБА_6 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1. (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якої позивач передав, а відповідач, отримавши кошти в борг в розмірі 23440 доларів США, взяв на себе зобов`язання провернути кошти до 26 жовтня 2021 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 4, 41, 60, 87).

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував факту написання розписки, факту отримання коштів у визначеній в розписці сумі - 23 440 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики, які підтверджуються розпискою від 23 березня 2021 року. У наданій позивачем розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення (до 26.10.2021) та особистий підпис позичальника, тому вказана розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики.

Також, зі змісту зазначеної розписки від 23.03.2021 вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у борг грошові кошти в розмірі 23440 доларів США, що визнається сторонами.

Суд вважав встановленим, що розписка від 23.03.2021 містить всі елементи договору позики, а саме дату її складання, отримання грошових коштів (в борг) в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення.

Враховуючи, що жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав; про факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики свідчить також наявний у позикодавця оригінал боргового документу (розписки) від 23.03.2021, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 201/6221/19 Верховний Суд наголосив, що «факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.»

Як вбачається зі змісту розписки, 23 березня 2021 року ОСОБА_1 склав розписку про те, що він як позичальник отримав від позикодавця ОСОБА_3 у борг грошову суму в розмірі 621 160 грн., що у доларовому еквіваленті складає 23 440 доларів США в якості передоплати за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. та зазначив, що він ОСОБА_1 зобов`язується повернути борг ОСОБА_3 в повному обсязі так як ОСОБА_3 відмовився від даного автомобіля в строк до 26 жовтня 2021 року ( пунктуація відповідно до розписки - а.с. 60).

З огляду на зміст вказаної розписки від 23 березня 2021 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку,що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів сумі 23 440 доларів США, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Складаючи розписку власноручно, зазначаючи паспортні дані позикодавця та позичальника, суму позики прописом, визначаючи строк повернення отриманих у борг у позивача грошових коштів, своїм власноручним підписом відповідач ОСОБА_1 засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Приймаючи участь в судовому засіданні суду першої інстанції в режимі відеоконференції та надаючи пояснення суду, відповідач ОСОБА_1 визнав, що спочатку він отримав 21000 доларів США, а потім 1500 доларів США, кошти отримував в доларах та сума в розписці вказана вірно.

При цьому відповідачем та його представником не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання за розпискою від 23 березня 2021 року. Оригінал розписки зберігався у позивача та переданий ним до матеріалів справи ( а.с. 60).

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики, які підтверджуються розпискою від 23 березня 2021 року. У наданій позивачем розписці зазначені сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення (до 26.10.2021) та особистий підпис позичальника, тому вказана розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики.

Враховуючи, що жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав; про факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики свідчить також наявний у позикодавця оригінал боргового документу (розписки) від 23.03.2021, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується наданою позивачем розпискою, умови якої відповідач ОСОБА_1 не виконав, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цією розпискою.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача є аналогічними доводам, що були висловлені в суді першої інстанції та яким суд надав належну правову оцінку.

Зокрема, відхиляючи доводи відповідача про те, що розписка ним була написана вимушено, продаж автомобіля для позивача було здійснено в 2020 році, а восени 2021 року була написана розписка, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що дані твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтвердили дані факти. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів, також не надано доказів, які б свідчили, що відповідач звертався до суду із позовом про визнання договору недійсним з причин укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вказане свідчить, що розписка від 23.03.2021 в силу статті 204 ЦК України є дійсною.

Відхиляючи доводи відповідача та його представника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належних та достатніх доказів на підтвердження існування між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля за посередництвом відповідача, який мав бути придбаний за кордоном, до суду не надано, а наданий представником відповідача, скріншот попередньої інформації з офіційного сайту компанії Hapag-Lloyd AG щодо придбання автомобіля Toyota Sequoia 2018 року випуску 22.03.2021, відстеження контейнера, копія договору про співпрацю від 02.01.2020 (а.с. 93, 94, 136-141), не можуть достеменно підтверджувати укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу, оскільки сума боргу (23 440 доларів США) відрізняється від вартості автомобіля (21 116 доларів США), а договір про співпрацю може лише свідчити про підприємницьку діяльність відповідача щодо поставки автомобілів з США.

Також, судом враховано, що відповідач ОСОБА_1 належних та достатніх доказів щодо передачі компанії Lion Motors Group отриманих від позивача коштів в розмірі 23 440 доларів США, на купівлю автомобіля з США для ОСОБА_3 , до суду не надав.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача зводяться до того, що між сторонами має місце неналежне виконання договору купівлі - продажу, оскільки ОСОБА_3 відмовився від придбаного для нього автомобіля.

Такі ж доводи висловлював представник в суді першої інстанції, вказуючи про наявність між сторонами договору представництва, посередництва, купівлі-продажу чи будь-якого іншого договору.

Однак зазначені посилання представника відповідача правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази підтвердження наявності між сторонами зобов`язання щодо придбання автомобіля.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що розписка від 23.03.2021 містить всі елементи договору позики : дату її складання, отримання грошових коштів (в борг) у конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо повернення грошових коштів у строк до 26 жовтня 2021 року, а тому посилання представника відповідача на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин підставно були відхилені судом.

Вказівка у розписці ОСОБА_1 про те, що кошти отримані в борг у якості передоплати за автомобіль Toyota Sequoia 2018 р.в. та що ОСОБА_3 відмовився від даного автомобіля, правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки отримання коштів саме у борг та зобов`язання їх повернути у строк до 26 жовтня 2021 року чітко визначено у розписці самим позичальником. При цьому факт отримання безпосередньо від позивача готівкових коштів у доларах США, у сумі, зазначеній в розписці, відповідач ОСОБА_1 визнав.

Відтак, прийняття на себе відповідачем зобов`язання повернути у визначений в розписці строк отримані ним у борг у позивача грошові кошти в сумі 23 440 доларів США, та невиконання такого зобов`язання обґрунтовано визначені судом першої інстанції як підстава для задоволення даного позову ОСОБА_3 у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що висновки суду першої інстанції суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 569/1646/14-ц , від 14.04.2020 року у справі № 628/3909/15 , постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 464/3790/16-ц, - колегія суддів відхиляє та вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені з дотриманням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України та узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування норм ст. 1048, 1049 ЦК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 травня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.