РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/3943/21

Провадження № 22-ц/4815/205/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна установа "Городищенська виправна колонія №96",

треті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення моральної шкоди,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги Міністерства юстиції України та представника ОСОБА_1 адвоката Гапон С.В. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року ухвалене в складі судді Кушнір Н.В., повний текст якого складено 04 листопада 2022 року у справі № 570/3943/21,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Городищенська виправна колонія №96", треті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований неналежними умовами його утримання у виправній колонії у період з 28.09.2004 року по 27.02.2016 року та з 30.03.2016 року по 29.11.2020 року.

Умови тримання в установі не відповідали нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі №460/2834/18. У зв`язку з наведеним він зазнав значних моральних страждань. Просить суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)"реті особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення моральної шкоди задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого ОСОБА_1 , у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі визнана протиправною рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року у справі № 460/2834/18. Відтак, протиправність дій відповідача відносно позивача є доведеною та не підлягає доказуванню у даній справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Покликається на справи Європейського суду з прав людини Старенький та Рудий проти України, Ганеа проти Модови, Христина Бойченко проти Молдови та вказує, що достатньою сумую для відшкодування моральної шкоди заданої позивачу є розмір 2000000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, третя особа Міністерство юстиції України посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Зазначає, що за результатами проведеного моніторингового візиту у Державній установі "Городищенська виправна колонія №96" виявлено ряд недоліків та рекомендовано Міністерству юстиції України вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому перебувають засуджені до довічного позбавлення волі.

Покликається на те, що відповідач є колонією максимального рівня безпеки, тобто Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань № 124 від 28 липня 2005 не застосовуються до максимального рівня безпеки.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, те що у візиті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться будівельні та ремонтні роботи та вживаються інші заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. При цьому, відмічено активну поведінку відповідача пов`язану із вживанням певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених.

Вказує, що звернувшись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди на позивача покладається обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем, з обґрунтуванням розмірі компенсації.

Покликається на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 335/11779/16-ц де зазначено, що наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач - Державна установа "Городищенська виправна колонія №96" та третя особа - Міністерство юстиції України заперечують доводи останньої, просять суд у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повній мірі. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити в повному обсязі, рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає відповідає.

Установлено, що з 28 вересня 2004 року по 27 лютого 2016 року та з 30 березня 2016 року по 29 листопада 2020 року ОСОБА_1 відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі Державної установи «Городищенська виправна колонія №96».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі №460/2834/18, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2019 у справі № 857/4582/19 залишено без зміни позов ОСОБА_2 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових, санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого ОСОБА_2 , у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Зобов`язано Державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» у п`ятимісячний строк привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_2 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови утримання та відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. У задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_2 у відповідність до вимог чинного законодавства, саме у двомісячний строк відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2020 року касаційну скаргу державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» задоволено частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2019 року змінено, виключивши з їх мотивувальних частин посилання на положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року №2186/5, положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5, а також Типових правил щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №124 від 28 липня 2005 року.

В іншій частині рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2019 року залишено без змін.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно зі статтею З КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частинами першою, другою, четвертою 1, 2, 4 статті 7 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно- правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною третьою статті 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5 (далі Правила).

Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (пункт 1 Правил).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі.

Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах: «Невмержицький проти України», № 54825/00; «Мельник проти України», № 72286/01, від 28 березня 2006 року; «Яковенко проти України», № 15825/06, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, від 12 жовтня 2006 року; «Іглін проти України» № 39908/05 від 12 квітня 2012 року; «Давидов та інші проти України», №№ 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України».

У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.460/2834/18 судом встановлено, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№ 96)», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві.

Вказані обставини, відповідно до положень частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином правильним є висновок суду першої інстанції, що права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача можуть бути відновлені шляхом компенсації йому моральної шкоди, розмір якої визначається судом за критеріями, що мають істотне значення з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Суд першої інстанції, з урахуванням розумності і справедливості, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи "Городищенська виправна колонія № 96", що принижують гідність та є поводженням всупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційних скарг були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору витрати, за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави. У зв`язку з відмовою в задоволені апеляційної скарги ДУ "Городищенська виправна колонія №96" судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та представника ОСОБА_1 адвоката Гапон С.В. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.