КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 752/6407/21
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/392/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушина І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Шепітко Григорія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду м. Києва Машкевич К.В.

у цивільній справі №752/6407/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк» про визнання транзакцій по картковому рахунку кредитної картки недійсними, визнання заборгованості по кредитному договору недійсною, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Альфа - Банк», в якому просила визнати наступні транзакції по картковому рахунку №НОМЕР_1 (номер кредитної картки: НОМЕР_2 ), що належить ОСОБА_1 недійсними:

- покупка (MY ALFABANK COM UA(E2459668), KIEV, UKR, MCC 7321), списано з картки 1960,00 грн.;

- покупка (MY ALFABANK COM UA(E2459668), KIEV, UKR, MCC 7321), списано з картки 1880,00 грн.;

- переказ MoneySend (Alfa AQ UAN (Voice), KIEV, UA, MCC 6010), списано з картки 49000,00 грн.;

- переказ MoneySend (Alfa AQ UAN (Voice), KIEV, UA, MCC 6010), списано з картки 47000,00 грн.;

Також просила визнати заборгованість ОСОБА_1 , яка виникла у зв`язку з невиконанням кредитного договору №630817057HPLS від 10 червня 2019, оформленого в AT «Альфа- Банк», недійсною та стягнути з AT «Альфа-Банк» моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що вона є клієнтом АТ «Альфа-Банк», на її ім`я в банку відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та видано кредитну карту № НОМЕР_2 . 18 липня 2018 року приблизно з 19:00 год. до 20:15 год. вона отримала дзвінок з номеру мобільного телефону НОМЕР_3 від невстановленої особи ОСОБА_2 , внаслідок чого відбулося неправомірне заволодіння її коштами на суму 99840,00 грн. З моменту як позивачу стало відомо про несанкціонований переказ коштів з її рахунку, вона негайно подала звернення до директора відділення Одеське №6 AT «Альфа-Банк», у якому повідомила банк про вищезазначене та просила заблокувати картковий рахунок, відкритий на її ім`я. У відповідь на адвокатський запит AT «Альфа-Банк» листом від 28 травня 2019 було повідомлено про те, що транзакції переказу коштів на суму 49000,00 грн. та 47000,00 грн. були здійснені шляхом поповнення карткового рахунку ОСОБА_3 та зняті з картки 18 липня 2018 у період 19:40 год. по 20:30 год. Відповідно до виписки по рахунку кредитної картки № НОМЕР_2 , у період з 18 липня 2018 року по 19 липня 2018 року ОСОБА_1 було здійснено 4 несанкціонованих операції, у наслідок яких списано кошти на загальну суму 99840,00 грн.

Позивач зазначила, що її представником - адвокатом Шепітком Г.І. 12 листопада 2020 року подано до Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області заяву про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої, відкрито кримінальне провадження №0002700 від 18 грудня 2020 року. У період списання з вищезазначеного карткового рахунку коштів, платіжна картка перебувала у її фактичному володінні. Позивач не вчиняла будь-яких дій або бездіяльності, які могли б призвести до втрати або незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка надає змогу ініціювати платіжну операцію, інформація, що стала відома особам, якими було несанкціоновано знято кошти з карткового рахунку скаржника ймовірно могла статися з вини банку через неналежне збереження останнім інформації, що містить банківську таємницю. Дізналась вона про здійснення вищезазначених операцій лише 20 липня 2018 року, коли відвідала відділення Одеське №6 АТ «Альфа-Банк».

Внаслідок проведення операцій з використанням електронно-обчислюваної техніки з рахунку НОМЕР_1 , відкритого на її ім`я, було списано грошові кошти у розмірі 99840,00 грн., що призвело до формування заборгованості за кредитом. За відсутності обставин, які доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутня її вина, як підстава цивільно-правової відповідальності у знятті грошових коштів з її кредитного рахунка та відсутні підстави для покладання на останню обов`язку погашення заборгованості за кредитом.

Окрім завдання позивачу майнової шкоди, останній завдано також моральну шкоду у вигляді душевних страждань, яку позивач оцінює у розмірі 50000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шепітко Г.І. посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказуючи, що судом першої інстанції не у повній мірі досліджено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Судом не взято до уваги, що заочним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: АТ «Альфа-Банк» стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , зокрема, але не виключно грошові кошти у розмірі 99 840 грн. Вказане рішення набрало законної сили та на думку скаржника має преюдиційний характер при вирішенні даного спору, оскільки вказаним рішенням встановлено, що переведені на рахунок ОСОБА_3 кошти були помилково перерахованими. Зазначає, що не зважаючи на звернення скаржника до директора відділення «Одеське №6», банк ніяким чином не відреагував на зазначене звернення, не відновив залишок коштів на рахунку до того стану у якому він був перед виконанням несанкціонованих (незаконних) операцій. Факт звернення позивача до банку та до правоохоронних органів з приводу вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України у сукупності свідчить про те, що у ОСОБА_1 була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а тому чотири несанкціоновані ОСОБА_1 операції об`єктивно є недійсними.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Учасники справи про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

До початку розгляду справи представник позивача подав клопотання щодо можливого розгляду справи за відсутність позивача та її представника.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 21 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем шляхом підписанням ОСОБА_1 оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладено угоду відповідно до якої позивачу на її ім`я відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 у гривнях та видано кредитну картку № НОМЕР_2 з встановленим кредитним лімітом у сумі 200 000 грн. (а.с. 18-19).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 18 грудня 2020 року внесено відомості на підставі заяви позивача від 17 грудня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення, а саме, 24 березня 2018 року невстановлена особа зателефонувала ОСОБА_1 , представиласьспівробітником АТ «Альфа Банк» та зловживаючи її довірою, шахрайським шляхом, заволоділа грошовими коштами останньої на суму 99 840 грн., розпочато кримінальне провадження №0002700 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України (а.с. 24).

Згідно листа АТ «Альфа Банк» від 28 травня 2019 року, наданого у відповідь на адвокатський запит від 21 травня 2019 року, оскаржувані клієнтом операції по картці № НОМЕР_4 проведені через Інтернет - сервіс «Му Alfa-Bank», коди підтвердження для здійснення операцій в Інтернет - сервісі «Му Alfa-Bank» були направлені 18 липня 2018 року на номер телефону клієнта НОМЕР_5 , зареєстрований як фінансовий номер клієнта по картці № НОМЕР_4 ; по кожній операції на номер телефону позивача надсилався одноразовий код підтвердження, після чого успішно був введений в Інтернет -сервісі «Му Alfa-Bank»; клієнтом банку не було вжито заходів щодо негайного повідомлення банку втрати контролю над власною сім-карткою чи телефоном, зокрема під час надходження кодів-підтвердження на контактний номер телефону клієнта, з боку якого не було здійснено вхідних дзвінків до контакт-центру банку; клієнтом було порушено правила використання карти в частині розголошення інформації стороннім особам (цифрові коди, що приходять на телефон клієнта у вигляді СМС, з підтвердженням зміни пароля облікового запису «Му Alfa-Bank», тощо); для вирішення питання щодо повернення грошових коштів клієнту необхідно дотримуватися рекомендацій правоохоронних органів в ході проведення розслідування ситуації (а.с. 15-17).

18 липня 2018 року з карткового рахунку позивача було здійснено наступні операції, які як стверджує позивач, нею не були санкціоновані, а саме: покупка (MY ALFABANK COM UA(E2459668), KIEV, UKR, MCC 7321), списано з картки 1960,00 грн.; покупка (MY ALFABANK COM UA(E2459668), KIEV, UKR, MCC 7321), списано з картки 1880,00 грн.; переказ MoneySend (Alfa AQ UAN (Voice), KIEV, UA, MCC 6010), списано з картки 49000,00 грн.; переказ MoneySend (Alfa AQ UAN (Voice), KIEV, UA, MCC 6010), списано з картки 47000.00 грн. (а.с. 20-23).

Позивач стверджувала, що дізналась про здійснення вищезазначених операцій лише 20 липня 2018 року, коли відвідала відділення «Одеське №6» АТ «Альфа-Банк».

01 серпня 2018 року на ім`я директора відділення Одеське №6 ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_1. подала звернення про заблокування належної їй кредитної картки в зв`язку із шахрайськими діями невстановлених осіб пов`язаними із протиправним зняттям грошових коштів з її рахунку (а.с. 27).

Так, положеннями частини 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частин 1-2 статті 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з пунктом 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно з пунктом 2 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705), емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу. Емітент під час видачі електронного платіжного засобу зобов`язаний проінформувати держателя про можливість або неможливість зміни ПІНу. Перша зміна ПІНу здійснюється безкоштовно. Емітент має право передати електронний платіжний засіб держателю або представнику користувача через агента.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Згідно з пунктами 7, 8, 11 розділу VI Положення № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, нормами матеріального права визначений порядок відновлення прав користувача платіжної картки у разі вчинення платіжної операції, яка ним не виконувалася.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на те що у період з 18 липня 2018 року по 19 липня 2018 рік невідомими особами, без її згоди було здійснено 4 несанкціоновані операції по рахунку № НОМЕР_2 відкритому у АТ «Альфа-Банк», щодо списання коштів на загальну суму 99 840 грн., просила визнати недійсними вищевказані транзакції та заборгованість у зв`язку з невиконанням кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними транзакцій та заборгованості, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що скаржником обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права. Звернув увагу на те, що вимог щодо стягнення з банку не санкціоновано списаних з рахунку позивача коштів, остання не заявляла.

Перевіряючи вищевказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною 1-2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19) зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 2015 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, транзакції не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України, а є банківськими операціями, в даному випадку, вчиненими на виконання правочину - оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 21 грудня 2017 року, у зв`язку з чим, вони не можуть бути визнані недійсними.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 08 серпня 2019 року у справі № 711/10004/16 та від 03 червня 2022 року у справі № 766/12401/16.

Також слід зазначити, що заборгованість - це сума фінансових зобов`язань, грошових боргів, що підлягає погашенню/поверненню в певний термін.

Тобто, сама заборгованість не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України, та у даному випадку, вона виникла у зв`язку зі здійсненням банківських операцій щодо списання коштів з карткового рахунку позивача, у зв`язку з чим, вона не може бути визнана судом недійсною.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявляючи вимоги про визнання транзакцій та заборгованості недійсними, позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, вимоги щодо стягнення з банку не санкціоновано списаних з рахунку позивача коштів позивачем не заявлено.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на душевні страждання, завдані їй у зв`язку з тим, що останньою було своєчасно повідомлено банк про зняття з її рахунку коштів третіми особами, проте не зважаючи на це, банк почав нараховувати проценти, комісію та штрафи на заборгованість по кредитному договору, просила стягнути на її користь моральну шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено обставин, на які вона посилалась при зверненні до суду з даним позовом.

Перевіряючи вищевказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Так, положеннями частини 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно пункту 9 частини 2 зазначеної статті, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст.. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності відповідача не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань. Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що судом не взято до уваги обставини, встановлені рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 17 травня 2021 року у справі № 573/382/21, оскільки вказане рішення не було надано до суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, з огляду на те, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом та договором та не призведе до поновлення порушеного права останньої.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. Відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката Шепітко Григорія Івановича, який діє в ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 березня 2023 року.

Суддя - доповідач:

Судді