Справа № 367/3958/20 Головуючий 1 інстанція- Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/824/1536/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держпраці у Київській області про встановлення факту наявності трудових відносин,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що у період із 2014 року до лютого 2019 року він на постійній основі здійснював трудові обов`язки на посаді водія-експедитора у відповідача - фізичної особи підприємця ОСОБА_2 .

Вказував, що 07 листопада 2018 року під час виконання трудових обов`язків водія-експедитора він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, за результатами якої згідно постанови Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2019 року у справі № 367/8844/18 він був визнаний винуватцем даної ДТП. Згодом, після вказаної ДТП відповідач наполіг на підписанні з ним цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада 2018 року. Через деякий час, а саме - 14 лютого 2020 року відповідач пред`явив до нього позов про відшкодування завданої в результаті ДТП шкоди у вигляді збитків та упущеної вигоди у розмірі 435102,34 грн., на підставі ст.ст.22, 924, 1166, 1187, 1188, 1192 ЦК України, які регулюють цивільно-правову відповідальність. Вважає, що такий спосіб захисту є неправильним, позаяк між сторонами мали місце саме трудові, а не цивільно-правові відносини, а тому питання його відповідальності за завдану шкоду має вирішуватися за нормами трудового законодавства. Посилаючись на те, що між ним та відповідачем існує спір щодо правової природи їх відносин і встановлення цього факту безпосередньо вплине на вирішення питання щодо обсягу його подальшої відповідальності за завдану шкоду, просив встановити факт його перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 2014 року по лютий 2019 року, зокрема станом на 07 листопада 2018 року.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 в особі свого представника

- 2 -

адвоката Конюшка Д.Б. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити частково, встановивши факт його перебування у трудових відносинах з відповідачем із 01 листопада 2018 року по 08 листопада 2018 року, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду, що такий спосіб захисту прав не є належним і жодним чином не вплине на питання відшкодування позивачем шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка сталася 07 листопада 2018 року. Такі висновки суперечать ст.130, 132 КЗпПУ, яка обмежує розмір шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов`язків, розміром середньомісячного заробітку. Суд порушив положення ст.58 Конституції України, застосувавши зворотну дію закону, зокрема ст.134 КЗпПУ, в редакції закону від 04 лютого 2021 року, до правовідносин, що мали місце з 01 листопада 2018 року. Також, скарга мотивована неможливістю притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, зважаючи на те, що він працював на посаді водія-експедитора і не належить до категорії працівників, з якими можливе укладення договору про повну матеріальну відповідальність. Вважає доведеним факт існування трудових відносин між ним та відповідачем, позаяк аналіз змісту цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада 2018 року вказує на укладення цієї угоди задля прикриття цивільно-правовими відносинами саме трудових відносин, які фактично існували між сторонами. Так, згідно угоди її предметом є систематичне виконання трудових функцій водія-експедитора, а не індивідуально-визначена робота, результати якої оформляються актом здавання-приймання виконаної роботи. При цьому відповідач є ФОП, який надає послуги з перевезення вантажів, отримує прибуток, з якого виплачує заробіток позивачу. Суд не врахував, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу оформлене належним чином (п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідач ФОП ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Сулига С.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржуване рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 та його представниця адвокатка Рибченко Н.М. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають

- 3 -

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 01 листопада 2018 року між ФОП ОСОБА_2 як замовником і ОСОБА_1 як виконавцем було укладено цивільно-правову угоду № 9, за умовами якої замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги (виконати роботи) водія-експедитора (п.1.1). Замовник зобов`язаний своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу (п.1.3.)

Послуги за цим договором надаються на підставі усної телефонної заявки або прийнятого, до виконання замовлення, яке надається виконавцю через електронні засоби зв`язку, по факсу, наочно, поштою або через представника замовника (п.2.1.).

Оплата за надані послуги є договірна та розраховується по факту виконаних робіт (п.2.2.). Виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаих робіт (п.2.3.).

Термін дії угоди з 01 листопада 2018 року до 30 листопада 2018 року.

Окрім того, встановлено, що 07 листопада 2018 року за участю позивача та з вини останнього сталася дорожньо-транспортна пригода.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 01 лютого 2019 року у справі № 367/8844/18 позивач визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно вказаної постанови позивач 07 листопада 2018 року о 20-11 годині на 133 км + 500 м автодороги М-07, Київ-Ковель-Яготин, керуючи автомобілем «MAN 18-280» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п.12.1, п.13.1 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, в наслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Daf 95Xf 380» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинився попереду, через що обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

У березні 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до позивача ОСОБА_1 позов (справа № 367/1231/20) про відшкодування завданої внаслідок ДТП матеріальної шкоди у розмірі 435102,34 грн. Вимоги мотивовані тим, що з вини ОСОБА_1 , який керував належним йому автомобілем «MAN 18-280» реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася ДТП, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль та знищено вантаж, який перевозився на цьому автомобілі. Провадження у вказаній справі № 367/1231/20 відкрите ухвалою судді від 20 березня 2020 року.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав.

При цьому суд виходив із того, що встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не призведе до вирішення спору щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка не є предметом спору в даному провадженні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст.315 ЦПК України судам підвідомчі справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Перелік справ про встановлення таких фактів, який міститься у ч.1 ст.315 ЦПК України, не є вичерпним. Згідно ч.2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

- 4 -

Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , встановлення якого безпосередньо вплине на його обов`язки щодо розміру відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди ОСОБА_2 , з огляду на пред`явлені до нього вимоги про відшкодування шкоди.

З урахуванням того, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення даного факту, а відтак даний спосіб захисту відповідає положенням закону, що у свою чергу свідчить про помилковість висновків суду.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору і на правовий результат вирішення справи не вплинула, оскільки позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із позовних вимог позивач просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 2014 року по лютий 2019 року, зокрема станом на 07 листопада 2018 року.

Апеляційний суд прийшов до висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки посилаючись на вказані обставини позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що у вказаний період він перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Відповідно до положень ст.21 КЗпПУ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.3 ст.24 КЗпПУ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМ України.

Кодекс законів про працю України досить детально врегульовує трудові відносини між працівником і роботодавцем, зокрема встановлює обов`язок роботодавця поінформувати працівника про: 1) місце роботи, трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), дату початку виконання роботи; 2) визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами; 3) права та обов`язки, умови праці; 5) правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму

- 5 -

роботи, тривалість робочого часу і відпочинку (ст.29 КЗпПУ).

Особливістю трудових відносин є те, що працівникові виплачується заробітна плата у якості винагороди за виконану ним роботу, яка обчислюється, як правило, у грошовому виразі і розмір якої залежить від складності та умов виконуваної роботи, проте не менше розміру мінімальної заробітно плати (ст.ст.94, 95 КЗпПУ).

Отже, аналіз змісту положень КЗпПУ дає підстави для висновку, що основними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку та дотримання дисципліни;

- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327;

- обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Водночас цивільно-правовий договір - це укладена в письмовій формі угода між підприємством або фізичною особою-підприємцем і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Зокрема, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ст.837 ЦК України). У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч.1 ст.843 ЦК).

Тобто, підрядник, виконавець робіт за цивільно-правовим договором, на відміну від найманого працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається і він не зараховується до штату підприємства.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, після закінчення виконання якої, трудова діяльність не припиняється, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт та його результати.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами КЗпПУ та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством, зокрема нормами ЦК України.

- 6 -

Позивач просить встановити факт його перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 2014 року по лютий 2019 року.

В той же час, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх аргументів щодо його перебування у трудових відносинах із відповідачем за вказаний період. Зокрема позивачем не надано доказів про те, що він був прийнятий на роботу наказом чи розпорядженням відповідача, а також що він щодня, починаючи із 2014 року з`являвся на робоче місце за конкретною адресою, визначеною йому відповідачем, підпорядкувався правилам внутрішнього трудового розпорядку і виконував певну роботу за період із 2014 року, як і не вказав яку саме роботу (характер роботи) і коли він виконував.

Окрім того, позивач не надав доказів про те, що із 2014 року мала місце систематична виплата йому заробітної плати за процес праці з боку відповідача, та у якому розмірі, як і не надав доказів її отримання.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно повідомлення Головного управління ДПС у Київській області від 31 грудня 2021 року позивач із 01 січня по 31 грудня 2017 року перебував у трудових відносинах із ТОВ «Старелектро», де отримував заробітну плату (т.1 а.с.207-210).

Намагання позивача обгрунтувати наявність трудових відносин з відповідачем за період із 2014 року по лютий 2019 року фактом укладання цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада 2018 року, недоречні, оскільки термін дії угоди склав лише місяць - з 01 листопада до 30 листопада 2018 року.

Окрім того, умовами цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада 2018 року, укладеної між сторонами, визначено, що позивач як виконавець зобов`язується надати послуги (виконати роботи) водія-експедитора, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу, що чітко вказує на те, що предметом цього договору є кінцевий результат, а не процес праці.

Тобто, згідно угоди виконавець повинен передати замовнику кінцевий результат у вигляді доставлення вантажу з одного місця до іншого, що оформлюється актом приймання виконаних робіт, а оплата за виконану роботу не носить систематичний характер, як це передбачено трудовим договором, а є разовою і в кожному окремому випадку перевезення визначається за домовленістю сторін, що виключає наявність трудових відносин.

За таких обставин з огляду на недоведеність перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем в період із 2014 року по лютий 2019 року позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Схожа позиція викладена у поставнові Верховного Суду від 08 травня 2018 у справі № 127/21595/16-ц, де залишаючи судові рішення про відмову у встановленні факту перебування особи у трудових відносинах, Верховний Суд вказав, що позивач не довів обставини, що його син, перебував у трудових відносинах, оскільки відсутня заява про прийняття на роботу та трудова книжка, не доведено факту роботи за правилами внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця та відсутні докази виплати заробітної плати за трудовим договором).

Схожа за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 у справі № 127/21595/16-ц, де Верховний Суд вказав, що із встановлених судами попередніх інстанцій обставин видно, що кожний цивільно-правовий договір укладався на строк - до повного виконання сторонами обов`язків, із зазначенням конкретної кількості днів (п`ять), протягом яких виконавець брав на себе обов`язок виконати роботи визначеної кількості (упаковка 265 сіток овочів). Оплата роботи у визначеному об`ємі обумовлена конкретною сумою у твердій грошовій формі (795 грн.), між замовником і виконавцем оформлювались акти про виконаної роботи із зазначенням розміру фактично виконаної роботи та відповідного розміру винагороди.

Доводи апеляційної скарги про доведеність факту існування трудових відносин між

- 7 -

позивачем і відповідачем в період дії цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада 2018 року, позаяк аналіз змісту цієї угоди вказує на її укладення задля прикриття цивільно-правовими відносинами саме трудових відносин, які фактично існували між сторонами, бо згідно угоди її предметом є систематичне виконання трудових функцій водія-експедитора, а не індивідуально-визначена робота, результати якої оформляються актом здавання-приймання виконаної роботи, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Такі доводи очевидно та поза всяким розумним сумнівом суперечать положенням даної угоди, а тлумачення позивачем її змісту є помилковим.

Згідно ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин 3 та 4 ст.213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч.3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що «відповідно до ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 ЦК України. У частинах 3 і 4 ст 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст.213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 і 4 ст 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».

Згідно умов укладеної між сторонами цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада

- 8 -

2018 року замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги (виконати роботи) водія-експедитора (п.1.1.). Замовник у свою чергу зобов`язується своєчасно прийняти і оплатити виконану виконавцем роботу (п.1.3.) Послуги за цим договором надаються на підставі усної телефонної заявки або прийнятого, до виконання замовлення, яке надається виконавцю через електронні засоби зв`язку, по факсу, наочно, поштою або через представника замовника (п.2.1.). Оплата за надані послуги є договірна та розраховується по факту виконаних робіт (п.2.2.). Виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаих робіт (п.2.3.). Термін дії угоди з 01 листопада 2018 року до 30 листопада 2018 року.

Зміст угоди свідчить про те, що її предметом є надання виконавцем на користь замовника послуг водія-експедитора, а саме -доставлення вантажу з одного місця до іншого.

Тобто, згідно угоди виконавець повинен передати замовнику кінцевий результат у вигляді доставлення вантажу, що оформлюється у кожному конкретному випадку актом приймання виконаних робіт, а не систематичне виконання трудових функцій водія-експедитора, як помилково вважає позивач.

Оплата за виконану роботу є договірною і в кожному окремому випадку перевезення визначається за домовленістю сторін, тобто не носить систематичного характеру, як помилково вважає позивач, що виключає наявність трудових відносин.

Окрім того, згідно п.2.1. угоди послуги за цим договором надаються на підставі усної телефонної заявки або прийнятого, до виконання замовлення, яке надається виконавцю через електронні засоби зв`язку, по факсу, наочно, поштою або через представника замовника. Наведені положення по-перше, чітко встановлюють несистематичність послуг, які надаються виконавцем, і по-друге, свідчать про відсутність необхідності щоденної явки позивача на роботу за певним місцем, необхідність дотримання ним правил розпорядку, а передача замовлення виконавцю відбувається без особистого спілкування сторін.

Отже, вказані умови договору свідчать про відсутність ознак трудових відносин між сторонами.

Підтвердженням таких висновків є те, що позивачем взагалі не надано доказів щодо надання відповідачу будь-яких інших послуг водія-експедитора, окрім послуг щодо перевезення вантажу, яке мало місце 07 листопада 2018 року, і за результатами якого сталося ДТП, акт про пошкодження автомобіля і знищення вантажу позивач відмоввся підписувати.

У сукупності із наведеними вище обставинами нетривалий термін дії угоди з 01 листопада 2018 року до 30 листопада 2018 року також свідчить про відсутність між сторонами усталених трудових відносин.

При цьому посилання позивача на те, що цивільно-правова угода № 9 від 01 листопада 2018 року була укладена з ним вже після вказаної ДТП, апеляційний суд відхиляє як безпідставні.

Такі доводи суперечать ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. В установленому законом порядку цивільно-правова угода № 9 від 01 листопада 2018 року недійсною не визнана і її презумпція правомірності позивачем не спростована, а відтак ставити під сумнів дату її укладення у суду підстав немає.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що позивач згідно повідомлення Головного управління ДПС у Київській області від 31 грудня 2021 року позивач із 01 січня по 31 грудня 2017 року перебував у трудових відносинах із ТОВ «Старелектро», де отримував заробітну плату (т.1 а.с.207-210).

- 9 -

Тобто позивач, укладаючи цивільно-правову угоду з відповідачем щодо надання конкретних послуг, був обізнаний із різницею між трудовим договором і цивільно-правовою угодою та наслідками її укладення, та свідомо бажав настання таких наслідків. При цьому у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу оформлене належним чином (п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів») недоречні та помилкові.

Частина 4 ст.24 КЗпПУ, яка містила вказане положення виключена на підставі Закону України № 77-УІІІ від 28 грудня 2014 року, а відтак станом на момент укладання між сторонами цивільно-правової угоди № 9 від 01 листопада 2018 року не діяла.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив положення ст.58 Конституції України, застосувавши зворотну дію закону, зокрема ст.134 КЗпПУ, в редакції закону від 04 лютого 2021 року, до правовідносин, що мали місце з 01 листопада 2018 року, апеляційний суд не аналізує як такі, що не мають правового значення для розгляду справи з урахуванням підстав відмови у позові, викладених у цій постанові.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, зважаючи на те, що він працював на посаді водія-експедитора і не належить до категорії працівників, з якими можливе укладення договору про повну матеріальну відповідальність, апеляційний суд не аналізує як такі, що не стосуються предмета спору, в даній справі, а стосуються предмета спору щодо відшкодування шкоди в іншому спорі між цими ж сторонами у справі № 367/1231/20.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання окремої справи) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншому провадженні, з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

З викладених вище підстав рішення підлягає зміні в частині правових підстав щодо відмови у позові.

Решта доводів скарги враховані при зміні рішення апеляційним судом.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, зогляду на низку тверджень позивача, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

- 10 -

рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 серпня 2022 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 серпня 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакцї цієї постанови.

В іншій частині рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: