Справа № 325/798/17
Провадження № 2-в/314/5/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

23.02.2023 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

за участю прокурора Михальчука І.В.,

секретар судового засідання Печонкіна В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб цивільну справу № 325/798/17 за матеріалами ухвали Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 14.12.2022 про ініціювання питання щодо можливості відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 325/798/17 за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ПОСТАНОВИВ:

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 325/798/17 за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку, в частині зібраних судом документів, а саме:

- копії позовної заяви заступника прокурора Запорізької обласні в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку;

- копії наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 04.03.2015 № 8-452/15-15-СГ "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою";

- копії наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 31.03.2015 № 8-699/15-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду";

- копії паспорта ОСОБА_1 ;

- копії договору оренди землі;

- копії акту прийому-передачі об`єкта оренди;

- копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- копії топографічного плану;

- копії листа Олександрівської сільської ради Приазовського району від 17.11.2016 № 404;

- копії листа Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 01.12.2016 № 10-8-0.3-8797/2-16;

- копії повідомлення прокуратури Запорізької області про здійснення представництва шляхом пред`явлення позову від 26.05.2017 № 05/1-506вих17;

- копії платіжного доручення від 18.05.2017 № 1005 про сплату судового збору;

- копії ухвали про відкриття провадження у справі від 02.06.2017;

- копії ухвали про відкладення попереднього судового засідання від 12.06.2017;

- копії заперечення Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 26.06.2017 № 9-8-0.32-435/111-17;

- копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.03.2015 № НВ-015;

- копії довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами від 20.03.2015 № 31-28-0.3-479/2-15;

- копії листа Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 01.12.2016 № 10-8-0.3-8797/2-16;

- копії агрохімічного паспорту поля земельної ділянки № 039555;

- копії плану тахеометричної зйомки земельної ділянки для ведення фермерського господарства за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Олександрівська сільська рада;

- копії ухвали про призначення справи до судового розгляду від 26.06.2017;

- копії ухвали про відкладення розгляду справи від 03.07.2017;

- копії клопотання прокуратури Запорізької області про долучення документів від 04.10.2017 № 05/2-2017-17;

- копії запиту прокуратури Запорізької області начальнику відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 28.09.2017 № 05/2-2017-17 з штампом відповіді на запит;

- копії письмових пояснень прокуратури Запорізької області від 14.11.2017 № 05/2-2017-17;

- копії постанови Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14;

- копії правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.05.2014 (справа № 6-16цс14);

- копії постанови Верховного суду України від 29.12.2014 у справі № 6-206цс14;

- копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 у справі № 477/475/16-ц;

- копії клопотання прокуратури Запорізької області про витребування доказів від 28.11.2017 № 05/2-2017-17;

- копії пояснення ОСОБА_1 від 18.12.2017;

- копії рішення (вступної та резолютивної частини) від 19.12.2017;

- копії рішення від 19.12.2017 (повного тексту, який складено 28.12.2017);

- копії апеляційної скарги прокуратури Запорізької області від 26.01.2018 № 05/2-2017-17;

- копії викопіювання земельної ділянки з Публічної кадастрової карти України;

- копії відзиву Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на апеляційну скаргу;

- копії постанови Апеляційного суду Запорізької області від 18.04.2018;

- копії касаційної скарги прокуратури Запорізької області від 17.05.2018 № 05/2-2017-17;;

- копії пояснення Запорізької обласної державної адміністрації по справі щодо касаційної скарги;

- копії відзиву Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на касаційну скаргу;

- копії постанови Верховного Суду від 18.12.2019;

- копії заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами від 21.05.2020;

- копії повідомлення ПАТ КБ "ПриватБанк", надіслане на електронну пошту ОСОБА_1 ;

- копії результату пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 15.05.2020;

- копії договору суборенди землі від 11.12.2018 № 11/12/18/04;

- копії вимоги ОСОБА_1 від 15.05.2020;

- копії відповіді ФГ "ММК" на вимогу ОСОБА_1 від 18.05.2020 № 18/20;

- копії заперечення прокуратури Запорізької області на заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами від 18.06.2020 № 05/2-2017-17;

- копії ухвали Верховного Суду від 01.07.2020.

Вважати установленим зміст відновленого рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19.12.2017 у цивільній справі № 325/798/17 (провадження № 2/325/291/2017) за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку у наступній редакції:

«Герб України

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року Приазовський районний суд Запорізької області

у складі:

головуючого судді : Апалькової О.М.,

при секретарі : Цукановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування як наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 04.03.2015 № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» так і наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 31.03.2015 № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду»,визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0004 від 31.03.2015 року,укладений між Головним управлінням Держгеокадастра у Запорізької області та ОСОБА_1 та зобов`язання повернути земельну ділянку, посилаючись, зокрема на те,що земельна ділянка площею 18,2228 га,кадастровий номер :06:001:0004 розташована на узбережжі Азовського моря. Відстань від урізу води Азовського моря до земельної ділянки складає менше 100м,а саме:мінімальна відстань-83 метри,максимальна-86 метрів,що суперечить правовим вимогам Земельного кодексу, Водного кодексу України,яка надана в оренду відповідачу ОСОБА_1 і перебуває в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а відтак, відноситься до земель водного фонду.

Тому, в судовому засіданні прокурор покликав суд задовольнити вимоги, пославшись на ті обставини,які викладені в позовній заяві.

Крім того,16.11.2017 року прокурором надані додаткові письмові пояснення в яких він зазначив,що відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.Спірна земельна ділянка розташована в межах двох кілометрів від урізу води Азовського моря і цей факт підтверджено викопіюванням з кадастрової карти,зроблено Приазовським районним виробничим відділом ДП Центр державного земельного кадастру. З позицією відповідача1 про те,що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення обґрунтовується тільки витягом із Державного земельного кадастру та довідкою з державної статистичної звітності,однак дані документи видавалися структурним підрозділом відповідача1 та ґрунтується лише на даних статистичної звітності,які зараз оскаржуються. Будь-які рішення відповідного органу про віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення або зміни її цільового призначення відповідачем 1 не надано. Вказані документи не є належними і допустимими доказами.

Отже, незалежно як земельна ділянка обліковується відповідачем1,без відповідного рішення компетентного органу про зміну цільового призначення,вона продовжує бути землями водного фонду,оскільки її категорія визначена законом.

Тому вважає,що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду,та органом,уповноваженим нею розпоряджатись відповідно до вимог ч.4,ч.5ст.122 ЗК України є Запорізька обласна державна адміністрація,а не центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Отже, відповідач1 розпорядився спірною земельною ділянкою з перевищенням повноважень та в порушення ч.4,ч.5 ст.122 ЗК України.

Відповідно до ч.4 ст.59 ЗК України та ч.1 ст.62 ЗК України , а також відповідно ч.2 ст.90 ВК України,земельні ділянки прибережних захисних смуг вздовж морів мають режим обмеженого господарського використання,та передаватись громадянам у оренду для ведення фермерського господарства не можуть.

Крім того,надання відповідачем 1 спірної земельної ділянки для ведення фермерського господарства не обмежує відповідача 2 у її використанні лише як пасовищ чи сінокосів,а дозволяє здійснення іншої господарської діяльності,щодо якої встановлено заборону ст.62 ЗК України.

Представник позивача Запорізької обласної державної адміністрації в судове засідання не прибув,будучи належним чином сповіщений про день та час розгляду справи,надавши письмові пояснення проти позову, пославшись на те,що прокуратурою Запорізької області встановлено,що спірна земельна ділянка площею 18,2228 га розташована на узбережжі Азовського морі,де відстань від урізу води Азовського моря до земельної ділянки складає100м,а саме:мінімальна відстань-83 мерти,максимальна 86 метрів,що підтверджується викопіюванням з кадастрової книги,складаної Приазовським районним виробничим відділом ДП »Центр державного земельного кадастру».

У розумінні Земельного та Водного кодексів прибережні захисні смуги вздовж морів,річок та навколо водойм належить до земель водного фонду,стаття 58 та стаття 4 відповідно.

Відповідно до ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності,крім випадків,визначених частиною восьмою цієї статті,у власність або у користування для всіх потреб.

Тобто,обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності ,крім випадків,визначених частинами 3,4 і 8 цієї статті,у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів,а також земельні ділянки,що не входять до складу певного району,або у випадках,коли районна державна адміністрація не утворена,для всіх потреб.

Отже, відповідач 1 не мало повноважень на виділення земельної ділянки даної категорії,оскільки розпорядження земельної ділянки водного фонду належить до компетенції Запорізької обласної державної адміністрації відповідно до ч.5 статті 122 ЗК України.

Таким чином,накази від 04.03.2015 року 8-452/15-15-СГ та від 31.03.2015 року № 8-699/15-158-СГ прийняті Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області із перевищенням власних повноважень. Також відповідачем 1 не враховано розмірів та меж прибережної захисної смуги Азовського моря,а також особливостей її використання,чим порушено вимоги Земельного та Водного кодексів України.

Так як відповідачем 1 під час надання наказів перевищено надані законом повноваження та порушено вимоги земельного та водного законодавства,договір оренди землі підлягає визнанню недійсним у відповідності до ст.203,205 ЦК України,а земельна ділянка підлягає поверненню у власність держави ( а.с.10-104).

Представник відповідача1 Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області проти позову заперечував,надавши письмові заперечення в яких зазначив,що з 01.01.2013 року повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності наділено Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи. Земельна ділянка,яка є предметом спору по справі належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності,повноваження щодо її передачі у власність або користування станом момент виданих спірних наказів та укладання договору оренди землі належить Головному управлінню Держземагенства у Запорізькій області. Земельні ділянки ,які перебувають в користуванні відповідача згідно укладеного договору належить до земель сільськогосподарського призначення,склад угідь-пасовища. Спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_1 в користування для ведення фермерського господарства.

Відповідно до ч.3ст.60 ЗК України розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою,а в межах населених пунктів з урахуванням містобудівної документації.

До ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області проект землеустрою щодо організації встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон,обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів по території вздовж Азовського моря та Молочного лиману на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області на погодження не надходили,що підтверджується листом Головного управління від 01.12.2016 №10-8-0,3-897/2-16.

Крім того,в додатках до позову не додано жодного доказу або відомостей,що зазначений проект землеустрою виготовлявся,тому на думку управління слід визначитись, що розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж моря на території Олександрівської сільської ради Приазовського району в порядку передбаченому ст.60 Земельного кодексу України,тобто за розробленим проектом землеустрою не встановлювалися,тому вважає,що позивач не довів обставини на підставі яких ґрунтується позов і позивачем не доведено,що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Також відповідач послався,що відповідно до ч.1ст.62 ЗК України та ч.2 ст.90 ВК України наведений вичерпний перелік заборон,які пов`язані зі здійсненням господарської діяльності і самі ці норми мають бути застосовані при вирішенні даного позову. Правовий механізм визначення розмірів меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлений порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них,який затверджений постановою КМУ від 08.05.1996 року № 486 (п.12) Порядку визначено,що прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов`язково виконання вимог,передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України. З цих підстав,представник відповідача вважає,що слід відмовити в задоволенні позову.

Відповідач 2 ОСОБА_1 в судове засідання не прибув,хоча належним чином був сповіщений про день та час розгляду справи,надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його представника, а також письмові пояснення проти позову в яких зазначив, що з 01.01.2013 року повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності наділене Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи, згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року та ч.4 ст.122 Земельного кодексу України. Спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності. Повноваженнями щодо її передачі у користування станом на момент видання спірних наказів та укладення договору оренди землі було наділене Головне управління Держземагенства у Запорізькій області. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж моря на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, в порядку передбаченому ст.60 ЗК України не встановлювалися. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду. Вичерпний перелік обмежень господарської діяльності на землях прибережних захисних смуг уздовж морів передбачений в ч.1ст.62 ЗК України та ч.2 ст.90 ВК України, які слід застосовувати при вирішення даного спору,а не ст.89 ВК України,як зазначено в позові.

Суд,вислухавши пояснення,вивчивши матеріали цивільної справи,встановив наступні фактичні обставини.

Судом встановлено,що наказом від 04.03.2015 року 8-452/15-15-СГ ОСОБА_1 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду,розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області(за межами населених пунктів),за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності,Орієнтовний розмір земельної ділянки 20,0000га.Цілове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства(01.02)(а.с.7).

Наказом від 31.03.2015 року 8-699/15-15СГ затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 18,2228 га сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Надано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га рілі (кадастровий номер: :06:001:0004) строком на 49 років для ведення фермерського господарства, розташованої на території Олександрівського сільської ради Приазовського району Запорізької області,за межами населеного пункту з встановленням річної орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою в розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки. Громадянину ОСОБА_1 наказано укласти договір оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га пасовищ (а.с.8).

31.03.2015 року укладений договір оренди землі між Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 загальною площею 18,2228 га(кадастровий номер::06:001:0004) строком на 49 років,яка знаходиться на території Олександвської сільської ради Приазовського району Запорізької області(за межами населеного пункту)( а.с.10-14).

Із акту прийому-передачі об`єкта оренди(земельної ділянки за договором оренди землі від 31.03.2015)видно,що Головне управління Дерземагенства у Запорізької області передало ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку загальною площею 18,2228 га для ведення фермерського господарства(кадастровий номер: :06:001:0004),яка знаходиться на території Олександвської сільської ради Приазовського району Запорізької області(за межами населеного пункту)( а.с.15).

Із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно( а.с.16-17) видно,що власником земельної ділянки загальною площею 18,2228 га кадастровий номер: :06:001:0004 є Головне управління Дерземагенства у Запорізької області, форма власності - державна.

Із копії викопіювання з кадастрової карти земельної ділянки кадастровий номер: :06:001:0004 вбачається,що земельна ділянка,загальною площею 18,2228 га розташована на території Олександрівської сільської ради від берега Азовського моря на відстані мінімальна -83 метри,максимальна-86 метрів( а.с.18).

Олександрівська сільська рада на лист заступника прокурора Запорізької області від 16.11.2016 року за № 05/1-2404-16 повідомляє про те,що розмір прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря та Молочного лиману на території ради не затверджувався і не встановлювався( а.с.19).

Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області,на виконання листа прокуратури Запорізької області від 16.11.2016 року № 05/1-2404-16 надана інформація про те,що земельна ділянка ділянка кадастровий номер: :06:001:0004 сформована на підставі проекту землеустрою щодо її відведення та на підставі наказу від 04.03.2015 року №8-452/15-15СГ,яка розташована на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області,де наказом Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 31.03.2015 №8-699/15-15 СГ передана в оренду на 49 років ОСОБА_1 .Право оренди на земельну ділянку за кадастровим номером зареєстровано в державному реєстрі речових прав за гр. ОСОБА_1 .Щодо встановлення прибережної захисної території вздовж Азовського моря та Молочного лиману та території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області повідомлено,що по даній території проектів землеустрою щодо організації встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон,обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів на погодження до територіального органу Держгеокадастру не надходило( а.с.20).

Із наданого відповідачем 1, Головним управлінням плану тахеометричної зйомки земельної ділянки для ведення фермерського господарства за адресою: Запорізька область,Приазовський район,Олександрівська сільська рада( а.с.64)видно,що відстань від урізу води спірної земельної ділянки складає - мінімальна 102,88м, максимальна 102,96м.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексам випадках.

Підставою для скасування наказів прокурором вказане перевищення відповідачем 1 повноважень при їх виданні. Прокурором зазначено, що спірна земельна ділянка могла бути передана тільки Запорізькою обласною державною адміністрацією.

Розглядаючи цю підставу суд повинен керуватися Земельним Кодексом України в редакції станом на день видання спірних наказів та укладення договору оренди.

Відповідно ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

На час спірних відносин центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів було Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи на містах, згідно Закону України Про центральні органи виконавчої влади, Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року №445, Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 10.05.2012 року № 258 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.05.2012 року за № 852/21164.

Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, яка регулює порядок вилучення земельних ділянок, та земельні ділянки дна територіального моря (частина 8 ст.122 цього Кодексу).

Обласні державні адміністрації на їхній території, відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України, передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Частина 3 ст.122 ЗК України визначає повноваження районних державних адміністрацій, де вказано, що вони на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Отже, земельна ділянка сільськогосподарського призначення,яка знаходиться за межами населеного пункту, відноситься до земель державної власності, і нею має право розпоряджатися відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України, а саме - Головне управління Держземагентства у Запорізькій області.

В позові прокурор зазначає про те, що спірна земельна ділянка, яка передана у користування ОСОБА_1 відноситься до земель водного фонду.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивачем не доведено і в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Згідно ст.19 Земельного кодексу України визначений вичерпний перелік категорій земель України, які за основним цільовим призначенням поділяються на дев`ять категорій та серед них визначені: землі сільськогосподарського призначення; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі водного фонду.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії, згідно ст. 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Земельним законодавством не передбачено визначення земельної ділянки за декількома категоріями.

ч.2 ст.20 ЗК України передбачено,що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Отже,виходячи з наведених норм закону категорія землі не визначається тільки обставиною щодо її розташування чи на підставі норми закону, а віднесення земель до певної категорії здійснюється на підставі рішень відповідних органів.

Таким чином,позивачем не наведені обставини та не надані будь-які докази про те,що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду чи про те, що відбулася зміна цільового призначення землі.

Прокурор послався про розташування земельної ділянки в двох кілометровій зоні від урізу води тільки припускає, посилаючись на норми законів щодо порядку визначення прибрежної захисної смуги, належність спірної земельної ділянки до водного фонду.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК).

Із документів,наданих відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області-витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 21.03.2015 року, агрохімічного паспорту поля, земельної ділянки, виданий директором Запорізької філії ДУ Держгрунтоохорона 039555, довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) відділу Держземагенства у Приазовському районі Запорізької області від 20.03.2015 року №31-28-0.3-480/2-15 вбачається про те,що спірна земельна ділянка площею 18,2228 га є державною власністю, сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення: К 16.00 землі запасу, вид угідь: пасовища (гр.12 по формі 6-зем)( а.с.59-64).

Відомості, що зазначені в даних документах жодним чином не спростовані ні прокурором, ні позивачем.

Докази, які б вказували на те, що вказаній особі передана у користування земельна ділянка з іншої категорії земель, суду не надані.

Згідно ч.3 ст.22 ЗК землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність та надаються громадянам у користування - для ведення фермерського господарства. В даному випадку земля сільськогосподарського призначення передана для фермерського господарства, відповідно до вимог закону.

Вирішуючи питання щодо належності спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги слід зазначити наступне.

Згідно зі ст.58 ЗК до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема морями, іншими водними об`єктами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Статтею 60 ЗК визначено, що вздовж морів з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Відповідно до ст.88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг розробляються в порядку, передбаченому законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, яким визначено, що цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації.

Верховний Суд України, переглядаючи справи про надання земельних ділянок у власність в межах прибережних захисних смуг, у своїх постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст.355 цього Кодексу прийшов до наступного висновку: Прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них. Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-184цс15, від 21.05.2014р.у справі № 6-16цс14, від 05.11.2014р. у справі № 6-171цс14, від 24.12.2014р. у справі № 6-206цс14 та інших, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов`язковим для суду при застосуванні нормативно-правового акту, що містить відповідну норму права.

Виходячи з наведеного суд, незважаючи на відсутність проекту землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря у Приазовському районі, приходить до висновку, що дійсно така прибережна зона існує шириною не менше двох кілометрів від урізу води Азовського моря.

Враховуючи, що відповідно до ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, слід зробити висновок, що прибережна захисна смуга може бути встановлена також на земельній ділянці з категорією (ст.19 ЗК України) - сільськогосподарського призначення.

Визначаючи чи розташована спірна земельна ділянка в межах прибережної захисної смуги суд встановив наступне.

Згідно доданого до позову викопіювання з кадастрової карти спірна земельна ділянка,площею 18,2228 га з одного боку розташована від моря на відстані від 83 до 86 метра.

Судом встановлено,що дане викопіювання виготовлене без проведення геодезичних робіт.

Таким чином, висновок про розташування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги зроблено без виходу спеціаліста на місцевість для встановлення дійсного розміру захисної прибережної смуги в районі розташування спірної земельної ділянки.

При відсутності доведеності вказаних обставин, вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд України у справі № 6-1590цс16, постанова від 29.03.2017 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою та має враховуватись судом.

Окрім того, слід зазначити, що наведені вище правові висновки щодо визначення наявності прибережної захисної смуги Верховним Судом України викладені у справах, предметом спору яких були правовідносини щодо виділення земельних ділянок у власність і відповідні рішення про надання землі у власність за результатами розгляду справ скасовувалися.

Але, в цих же постановах Суду зазначалося, що чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, положеннями статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Зокрема громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

За змістом зазначених норм права прибережні захисні смуги вздовж морів не могли передаватись у власність громадян, але могли передаватися в оренду за певних умов використання.

Згідно із ст.62 ЗК України та ст.90 ВК України визначені обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів. А саме, забороняється: влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об`ємом понад 1 кубічний метр на добу; влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; застосування стійких та сильнодіючих пестицидів.

Відповідно до умов спірного договору оренди (п.30,а.с.13) орендар, користуючись предметом договору 18,2228 га пасовища, зобов`язаний дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору оренди землі передбачена законами(п.37 договору).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що прокурор, посилаючись як на підставу недійсності правочину на частину 2 статті 203 ЦК, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, не довів невідповідність спірного договору оренди вимогам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Захист власності Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У справі Меллахер та інші проти Австрії (1989) заявник стверджував, що право одержувати орендну плату за угодою про оренду є правом на власність, яке відрізняється від права на використання власності. Суд не погодився з цим, звернувши увагу на те, що право укладати угоди на оренду є складовою частиною права використання нерухомого майна і, таким чином, є аспектом права на володіння цією власністю.

Тобто, Європейський суд з прав людини в своїй практиці визнає право оренди нерухомого майна як складову власності особи.

Щодо захисту державних інтересів при вирішенні цього спору слід навести наступне.

Так, у п.п. 70,71 рішення Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року Рисовський проти України зазначено, що суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

В рішенні Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії від 24.06.2003 року №44277/98 Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Протоколу до Конвенції тому визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

З урахуванням викладеного, сукупності всіх документів доданих до справи та наведених норм законів і практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст. 4,7,12,13,263-265,268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У повному обсязі рішення складено 28 грудня 2017 року.

Суддя О.М.Апалькова»

Вважати установленим зміст відновленої постанови Апеляційного суду Запорізької області від 18.04.2018 у цивільній справі № 325/798/17 (провадження № 22-ц/778/1404/18) за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19.12.2017 у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку у наступній редакції:

«Герб України

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Є.У. № 325/798/17 Головуючий у 1 інстанції: Апалькова О.М.

№ 22-ц/778/1404/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

Секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування як наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 04.03.2015 № 8-452/15- 15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» так і наказу Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 31.03.2015 № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду»,визнання недійсним договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0004 від 31.03.2015 року,укладений між Головним управлінням Держгеокадастра у Запорізької області та ОСОБА_1 та зобов`язання повернути земельну ділянку, посилаючись, зокрема на те,що земельна ділянка площею 18,2228 га,кадастровий номер :06:001:0004 розташована на узбережжі Азовського моря. Відстань від урізу води Азовського моря до земельної ділянки складає менше 100м,а саме:мінімальна відстань-83 метри,максимальна-86 метрів,що суперечить правовим вимогам Земельного кодексу, Водного кодексу України,яка надана в оренду відповідачу ОСОБА_1 і перебуває в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а відтак, відноситься до земель водного фонду.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено та не оспорено сторонами, що наказом від 04.03.2015 року 8-452/15- 15-СГ ОСОБА_1 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області(за межами населених пунктів),за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності,Орієнтовний розмір земельної ділянки 20,0000га. Цілове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства^ 1.02)(а.с.7).

Наказом від 31.03.2015 року 8-699/15-15СГ затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 18,2228 га сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду гр. ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Олександрівської сільської ради Приазовського j району Запорізької області. Надано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га рілі (кадастровий номер: :06:001:0004) строком на 49 років для ведення фермерського господарства, розташованої на території Олександрівського сільської ради Приазовського району Запорізької області,за межами населеного пункту з встановленням річної орендної плати за користування вказаною земельною ділянкою в розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки. Громадянину ОСОБА_2 наказано укласти договір оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га пасовищ (а.с.8).

31.03.2015 року укладений договір оренди землі між Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 загальною площею 18,2228 га(кадастровий номер::06:001:0004) строком на 49 років,яка знаходиться на території Олександвської сільської ради Приазовського району Запорізької області(за межами населеного пункту)( а.с. 10-14).

Наявний акт прийому-передачі об`єкта оренди(земельної ділянки за договором оренди землі від 31.03.2015) з якого видно, що Головне управління Дерземагенства у Запорізької області -» передало ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку загальною площею 18,2228 га для ведення фермерського господарства(кадастровий номер: :06:001:0004),яка знаходиться па території Олександвської сільської ради Приазовського району Запорізької області(за межами населеного пункту)( а.с.15).

Із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно( а.с.16-17) видно,що власником земельної ділянки загальною площею 18,2228 га кадастровий номер: :06:001:0004 є Головне управління Дерземагенства у Запорізької області, форма власності - державна.

При наданні земельної ділянки у оренду, до розпорядчих документів додавалося викопіювання з кадастрової карти земельної ділянки кадастровий номер: :06:001:0004 з якого вбачається, що земельна ділянка,загальною площею 18,2228 га розташована на території Олександрівської сільської ради від берега Азовського моря на відстані мінімальна -83 метри, максимальна-86 метрів( а.с.18).

Олександрівська сільська рада на лист заступника прокурора Запорізької області від 16.11.2016 року за № 05/1-2404-16 повідомляє про те,що розмір прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря та Молочного лиману на території ради не затверджувався і не встановлювався( а.с. 19).

Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області,на виконання листа прокуратури Запорізької області від 16.11.2016 року № 05/1-2404-16 надана інформація про те,що земельна ділянка ділянка кадастровий номер: :06:001:0004 сформована на підставі проекту землеустрою щодо її відведення та на підставі наказу від 04.03.2015 року №8-452/15-15СГ,яка розташована на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області,де наказом Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 31.03.2015 №8-699/15-15 СГ передана в оренду на 49 років Мохнатку C.O.Право оренди на земельну ділянку за кадастровим номером зареєстровано в державному реєстрі речових прав за гр. ОСОБА_1 .Щодо встановлення прибережної захисної території вздовж Азовського моря та Молочного лиману та території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області повідомленого по даній території проектів землеустрою щодо організації встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон,обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів на погодження до територіального органу Держгеокадастру не надходило( а.с.20). Із наданого відповідачем 1, Головним управлінням плану тахеометричної зйомки земельної ділянки для ведення фермерського господарства за адресою: Запорізька область,Приазовський район,Олександрівська сільська рада( а.с.64)видно,що відстань від урізу води спірної земельної ділянки складає - мінімальна 102,88м, максимальна 102,96м.

Однією з підстав скасування наказів про надання земельної ділянки в оренду прокурор зазначив перевищення відповідачем 1 повноважень при їх виданні, так як нібито спірна земельна ділянка могла бути передана тільки Запорізькою обласною державною адміністрацією.

Досліджуючи обставини справи в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходи з положень ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, за якими центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. На час спірних відносин центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів було Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи на містах, згідно Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року №445, Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 10.05.2012 року № 258 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.05.2012 року за № 852/21164.

Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, яка регулює порядок вилучення земельних ділянок, та земельні ділянки дна територіального моря (частина 8 ст.122 цього Кодексу).

Обласні державні адміністрації на їхній території, відповідно до ч.5 ст. 122 ЗК України, передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Частина 3 ст.122 ЗК України визначає повноваження районних державних адміністрацій, де вказано, що вони на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Таким чином, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення ,яка знаходиться за межами населеного пункту, відноситься до земель державної власності, і нею має право розпоряджатися відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України, а саме - Головне управління Держземагентства у Запорізькій області.

Судом також проаналізовані посилання прокурора н а те, що спірна земельна діляка відноситься до до земель водного фонду. При цьому суд обґрунтував свій висновок про недоведеність позивачем ції вимог з посиланням на положення ст.ст 19, 20 ЗК.

За ст.19 Земельного кодексу України визначений вичерпний перелік категорій земель України, які за основним цільовим призначенням поділяються на дев`ять категорій та серед них визначені: землі сільськогосподарського призначення; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії, згідно ст. 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок f здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Проаналізувавши зазначені норми земельного законодавства у їх сукупності, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що категорія землі не визначається тільки обставиною щодо її розташування чи на підставі норми закону, а віднесення земель до певної категорії здійснюється на підставі рішень відповідних органів, а відтак, позивачем не наведені обставини та не надані будь-які докази про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду чи про те, що^ відбулася зміна цільового призначення землі.

Іншою підставою для визнання правочину з передачі в оренду земельної ділянки недійсним позивач зазначав розташування земельної ділянки в двох кілометровій зоні від урізу води.

На підставі аналізу документів, наданих документів, наданих відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області-витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 21.03.2015 року, агрохімічного паспорту поля, земельної ділянки, виданий директором Запорізької філії ДУ "Дepжтpyнтooxopoнa,* 039555, довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками « земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) відділу Держземагенства у Приазовському районі Запорізької області від 20.03.2015 року №31-28-0.3-480/2-15 суд зробив висновок, що спірна земельна ділянка площею 18,2228 га є державною власністю, сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення: К 16.00 землі запасу, вид угідь: пасовища (гр. 12 по формі 6-зем)( а.с.59-64). Відомості, що зазначені в даних документах жодним чином не спростовані ні прокурором, ні позивачем. Докази, які б вказували на те, що вказаній особі передана у користування земельна ділянка з іншої категорії земель, суду не надані.

Згідно ч.З ст.22 ЗК землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність та надаються громадянам у користування - для ведення фермерського господарства. В даному випадку земля сільськогосподарського призначення передана для фермерського господарства, відповідно до вимог закону.

Незважаючи на те, що земельна ділянка передавалася для ведення фермерського господарства, фермерське господарство до участі в справі не залучалося.

Вирішуючи питання щодо належності спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги,суд виходив з положень ст 58, 60 ЗК, за якими до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема морями, іншими водними об`єктами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, а вздовж морів з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Відповідно до ст.88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг розробляються в порядку, передбаченому законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, яким визначено, що цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на судову практику Верховного Суду України з розгляду справ про надання земельних ділянок у власність в межах прибережних захисних смуг, у своїх постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.І ст.355 цього Кодексу прийшов до наступного висновку: "Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги".

Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-184цс15, від 21.05.2014р.у справі № 6-16цс14, від 05.11.2014р. у справі № 6-171цс14, від 24.12.2014р. у справі № 6-206цс14 та інших, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов`язковим для суду при застосуванні нормативно-правового акту, що містить відповідну норму права.

Виходячи з наведеного, незважаючи на відсутність проекту землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря у Приазовському районі, суд прийшов до висновку, що дійсно така прибережна зона існує шириною не менше двох кілометрів від урізу води Азовського моря. Враховуючи, що відповідно до ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, слід зробити висновок, що прибережна захисна смуга може бути встановлена також на земельній ділянці з категорією (ст.19 ЗК України) - сільськогосподарського призначення.

Визначаючи чи розташована спірна земельна ділянка в межах прибережної захисної смуги суд першої інстанції встановив, що згідно доданого до позову викопіювання з кадастрової карти спірна земельна ділянка з одного боку розташована від моря на відстані від 86 до 101 метра.

Суд також врахував, що висновок про розташування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги прокурором зроблено без виходу спеціаліста на місцевість для встановлення дійсного розміру захисної прибережної смуги в районі розташування спірної земельної ділянки.

Як зазначив Верховний Суд України у справі № 6-1590цс16, постанова від 29.03.2017 року, при відсутності доведеності вказаних обставин, вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

За положеннями ст.59 ЗК України, встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Зокрема громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права прибережні захисні смуги вздовж морів не могли передаватись у власність громадян, але могли передаватися в оренду за певних умов використання.

Суд першої інстанції. відмовляючи у позові поряд з іншим, виходив з того за ст.62 та с. 90 ЗК визначені обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів, до яких не відноситься діяльність фермерського господарства.

Суд першої інстанції мотивував власне рішення також посиланням на практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, ним наведені справи, у яких правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

Доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції та не спростовують їх.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 24.04.2018р.

Головуючий:

Судді: »

Вважати установленим зміст відновленої постанови Верховного Суду від 18.12.2019 у цивільній справі № 325/798/17 (провадження № 61-36985св18) за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19.12.2017 та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18.04.2018 у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку у наступній редакції:

«Герб України

Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 325/798/17

провадження № 61-36985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року у складі судді Апалькової О. М. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2017 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області), ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку. Позовна заява обґрунтована тим, що за заявою ОСОБА_1 від 05 лютого 2015 року Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області (далі ГУ Держземагенства у Запорізькій області) було видано наказ від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення для передачі в оренду земельної ділянки, розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населених пунктів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтовний розмір земельної ділянки 20,0000 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства. В подальшому ГУ Держземагенства у Запорізькій області видало наказ від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду», яким було затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 в оренду на 49 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га пасовищ, кадастровий номер :06:001:0004, розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населених пунктів). Зазначена земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель водного фонду, тому на неї поширюється режим обмеженого господарського використання і розпоряджатися нею уповноважена Запорізька обласна державна адміністрація. ГУ Держземагенства у Запорізькій області розпорядилося спірною земельною ділянкою з перевищенням своїх повноважень, не врахувало розмірів та меж прибережної захисної смуги Азовського моря, чим порушило вимоги статей 59, 122 Земельного кодексу України (далі ЗК України) та статті 85 Водного кодексу України (далі ВК України). На підставі зазначених наказів 31 березня 2015 року між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, який 30 квітня 2015 року зареєстровано державним реєстратором Приазовського районного управління юстиції Запорізької області Беліченко О. С. Вказаний договір оренди землі є похідним від незаконних наказів ГУ Держземагенства у Запорізькій області, тому підлягає визнанню судом недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» було ліквідовано ГУ Держземагенства у Запорізькій області, а його правонаступником є ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області. Враховуючи викладене, заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації просив суд визнати незаконними та скасувати вищевказані накази ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ, від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 31 березня 2015 року, укладений між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку, а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури Запорізької області судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області зазначило, що воно є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане. З 01 січня 2013 року повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності наділено Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи. Спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення, склад угідь пасовища, розташована на відстані більш ніж 100 метрів від урізу води, тому передана ОСОБА_1 в користування для ведення фермерського господарства з дотриманням вимог статей 122, 124 ЗК України, статті 85 ВК України та в межах повноважень ГУ Держземагенства у Запорізькій області. Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж моря на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області не встановлювалися в порядку, передбаченому частиною третьою статті 60 ЗК України, тобто за розробленим проектом землеустрою, тому прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення землі запасу, вид угідь пасовища, є державною власністю, тому відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України ГУ Держземагентства у Запорізькій області мало право нею розпоряджатися. Позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що вказана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду чи доказів про зміну її цільового призначення. Суд встановив, що згідно з викопіюванням з кадастрової карти спірна земельна ділянка з одного боку розташована на відстані 8386 метрів від моря. Дане викопіювання виготовлене без проведення геодезичних робіт, без виходу спеціаліста на місцевість для встановлення дійсного розміру захисної прибережної смуги, тому не підтверджує доводів прокурора про те, що ділянка відноситься до земель водного фонду. Крім того, прокурор не довів невідповідність спірного договору оренди вимогам цивільного законодавства. Умовами цього договору передбачено, що орендар, користуючись предметом договору 18,2228 га пасовища, зобов`язаний дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору оренди землі передбачена законами.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації залишено без задоволення. Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У червні 2018 року заступник прокурора Запорізької області подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили у повному обсязі доказів і дійшли помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду. Суди неправильно застосували норми статей 58, 59, 60, 62 ЗК України, статей 88, 89, 90 ВК України та безпідставно вважали, що прибережні захисні смуги вздовж морів можуть передаватися в оренду для ведення фермерського господарства. Розташування спірної земельної ділянки на відстані 83-86 метрів від Азовського моря підтверджується викопіюванням з кадастрової карти та не заперечувалося відповідачами.

В серпні 2018 року ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приазовського районного суду Запорізької області.

20 липня 2018 року справа № 325/798/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частинами третьоюп`ятою статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Частинами першоючетвертою статті 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, розташованих у прибережній захисній смузі водних об`єктів, крім випадків, передбачених законом. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

Судами встановлено, що наказом ГУ Держземагентства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення для передачі в оренду земельної ділянки, розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населених пунктів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтовний розмір земельної ділянки 20,0000 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства.

Наказом ГУ Держземагентства у Запорізькій області від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 18,2228 га сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Надано в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га ріллі, кадастровий номер :06:001:0004, строком на 49 років, розташовану на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області за межами населеного пункту. Встановлено річну орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою в розмірі 3 % від її нормативної грошової оцінки. Наказано ОСОБА_1 укласти договір оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га пасовищ.

31 березня 2015 року між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, за умовами якого ГУ Держземагенства у Запорізькій області надало, а ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування для ведення фермерського господарства земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 18,2228 га, кадастровий номер::06:001:0004, яка знаходиться на території Олександрівсйської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населеного пункту) строком на 49 років. 30 квітня 2015 року зазначений договір було зареєстровано державним реєстратором Приазовського районного управління юстиції Запорізької області Беліченко О. С., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 30 квітня 2015 року за № 9597621.

За актом прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки за договором оренди землі від 31 березня 2015 року) ГУ Дерземагенства у Запорізької області передало, а ОСОБА_1 прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 18,2228 га для ведення фермерського господарства (кадастровий номер: :06:001:0004), яка знаходиться на території Олександвської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населеного пункту).

Згідно з викопіюванням з кадастрової карти земельна ділянка площею 18,2228 га, кадастровий номер :06:001:0004, що розташована на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, знаходиться на відстані від берега Азовського моря близько 83-86 метрів.

Листом Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області від 17 листопада 2016 року № 404 заступнику прокурора Запорізької області повідомлено, що розмір прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря та Молочного лиману на території ради не затверджувався і не встановлювався.

Листом ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 01 грудня 2016 року № 10-8-0.3-8797/2-16 прокурору Запорізької області повідомлено, що проекти землеустрою щодо організації встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та режимоутворюючих об`єктів уздовж Азовського моря та Молочного лиману на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області до територіального органу Держгеокадастру не надходили.

Згідно із складеним інженером-геодезистом ОСОБА_3 планом тахеометричної зйомки земельної ділянки для ведення фермерського господарства за адресою: Запорізька область, Приазовський район, Олександрівська сільська рада відстань від урізу води спірної земельної ділянки складає 102,88-102,96 метрів.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 6062 ЗК України та статтями 1, 8890 ВК України.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин (наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 12 червня 2017 року № 217), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (далі Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486.

Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження 14-71цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши що спірна земельна ділянка з одного боку розташована в безпосередній близькості до Азовського моря (на відстані 8386 метрів), суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що вона не відноситься до прибережної захисної смуги. Оскільки землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду, на які поширюється спеціальний порядок надання та використання, то висновки судів про те, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 62 ЗК України у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: а) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; б) влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об`ємом понад 1 кубічний метр на добу; в) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; г) застосування сильнодіючих пестицидів.

Таким чином, земельні ділянки прибережних захисних смуг вздовж морів мають режим обмеженого господарського використання.

Частиною четвертою статті 59 ЗК України передбачено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 85 ВК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, землі водного фонду можуть передаватися в оренду громадянам лише з урахуванням їх обмеженого господарського використання і передача землі водного фонду в оренду для ведення фермерського господарства зазначеними нормами права не передбачена.

Згідно з частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За таких обставин накази ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду» не враховують розмірів та меж прибережної захисної смуги Азовського моря і суперечать вимогам законодавства, тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Крім цього, оскільки спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря і відноситься до земель державної власності, то її розпорядником, згідно з частиною п`ятою статті 122 ЗК України, є Запорізька обласна державна адміністрація, а не ГУ Держземагенства у Запорізькій області.

Усунення перешкод Запорізькій обласній державній адміністрації у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Азовського моря.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Договір оренди землі від 31 березня 2015 року було укладено між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 на підставі вищевказаних наказів, які суперечать вимогам законодавства, тому цей договір підлягає визнанню судом недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді зобов`язання ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку.

Таким чином, суди неправильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.

У цій справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з володіння ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі у користування громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.

ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у довготривалу оренду.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга заступника прокурора Запорізької області підлягає задоволенню, а судові рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6 400 грн за подання позовної заяви, 9 600 грн за подання апеляційної скарги та 12 800 грн за подання касаційної скарги, а всього 28 800 грн необхідно стягнути з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто по 14 400 грн, на користь прокуратури Запорізької області.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду».

Визнати недійсним договір оренди землі від 31 березня 2015 року, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 18,2228 га, кадастровий номер: :06:001:0004, яка знаходиться на території Олександрівсйської сільської ради Приазовського району Запорізької області.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 18,2228 га, кадастровий номер: :06:001:0004, яка знаходиться на території Олександрівсйської сільської ради Приазовського району Запорізької області.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на користь прокуратури Запорізької області 14 400 (чотирнадцять тисяч чотириста) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Запорізької області 14 400 (чотирнадцять тисяч чотириста) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов»

Вважати установленим зміст відновленої ухвали Верховного Суду від 01.07.2020 у цивільній справі № 325/798/17 (провадження № 61-8447вно20) за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 18.12.2019 у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку у наступній редакції:

«Герб України

Ухвала

Іменем України

01 липня 2020 року

м. Київ

справа № 325/798/17

провадження № 61-8447вно20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі за позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області), ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку, посилаючись на те, що за заявою ОСОБА_1 від 05 лютого 2015 року Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області (далі ГУ Держземагенства у Запорізькій області) було видано наказ від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення для передачі в оренду земельної ділянки, розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населених пунктів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, орієнтовний розмір земельної ділянки 20,0000 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства. В подальшому ГУ Держземагенства у Запорізькій області видало наказ від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду», яким було затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 в оренду на 49 років для ведення фермерського господарства земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 18,2228 га пасовищ, кадастровий номер :06:001:0004, розташовану на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населених пунктів). Зазначена земельна ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель водного фонду, тому на неї поширюється режим обмеженого господарського використання і розпоряджатися нею уповноважена Запорізька обласна державна адміністрація. ГУ Держземагенства у Запорізькій області розпорядилося спірною земельною ділянкою з перевищенням своїх повноважень, не врахувало розмірів та меж прибережної захисної смуги Азовського моря, чим порушило вимоги статей 59, 122 Земельного кодексу України (далі ЗК України) та статті 85 Водного кодексу України (далі ВК України). На підставі зазначених наказів 31 березня 2015 року між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, який 30 квітня 2015 року зареєстровано державним реєстратором Приазовського районного управління юстиції Запорізької області Беліченко О. С. Вказаний договір оренди землі є похідним від незаконних наказів ГУ Держземагенства у Запорізькій області, тому підлягає визнанню судом недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» було ліквідовано ГУ Держземагенства у Запорізькій області, а його правонаступником є ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області. Враховуючи викладене, заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації просив: визнати незаконними та скасувати вищевказані накази ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ, від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 31 березня 2015 року, укладений між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Запорізької області понесені судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області зазначило, що воно є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане. З 01 січня 2013 року повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності наділено Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи. Спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення, склад угідь пасовища, розташована на відстані більш ніж 100 метрів від урізу води, тому передана ОСОБА_1 в користування для ведення фермерського господарства з дотриманням вимог статей 122, 124 ЗК України, статті 85 ВК України та в межах повноважень ГУ Держземагенства у Запорізькій області. Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж моря на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області не встановлювалися в порядку, передбаченому частиною третьою статті 60 ЗК України, тобто за розробленим проектом землеустрою, тому прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення землі запасу, вид угідь пасовища, є державною власністю, тому відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України ГУ Держземагентства у Запорізькій області мало право нею розпоряджатися. Позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що вказана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду чи доказів про зміну її цільового призначення. Суд встановив, що згідно з викопіюванням з кадастрової карти спірна земельна ділянка з одного боку розташована на відстані 8386 метрів від моря. Дане викопіювання виготовлене без проведення геодезичних робіт, без виходу спеціаліста на місцевість для встановлення дійсного розміру захисної прибережної смуги, тому не підтверджує доводів прокурора про те, що ділянка відноситься до земель водного фонду. Крім того, прокурор не довів невідповідність спірного договору оренди вимогам цивільного законодавства. Умовами цього договору передбачено, що орендар, користуючись предметом договору 18,2228 га пасовища, зобов`язаний дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору оренди землі передбачена законами.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації залишено без задоволення, а рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задоволено. Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду». Визнано недійсним договір оренди землі від 31 березня 2015 року, укладений між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 18,2228 га, кадастровий номер: :06:001:0004, яка знаходиться на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 18,2228 га, кадастровий номер: :06:001:0004, яка знаходиться на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У травні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови цього суду від 18 грудня 2019 року з підстав наявності істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)).

Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що 11 грудня 2018 року між ним та Фермерським господарством «ММК» було укладено договір суборенди землі № 11/12/18/04, предметом якого є земельна ділянка площею 18,2228 га, кадастровий номер: :06:001:0004, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Наявність вказаного договору свідчить про те, що він не використовує спірну земельну ділянку, а тому не може її повернути Запорізькій обласній державній адміністрації. На думку заявника, вказані обставини є суттєвими, оскільки могли вплинути на висновки Верховного Суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Про існування істотної обставини він дізнався 15 травня 2020 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив скасувати вищевказану постанову Верховного Суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У червні 2020 року прокуратура Запорізької області подала заперечення на заяву ОСОБА_1 , в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що наведені в заяві обставини не можуть бути віднесені до нововиявлених, оскільки вони не відповідають необхідним умовам таких обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України. Крім того, у разі припинення договору оренди припиняється й чинність договору суборенди земельної ділянки.

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав письмове пояснення, в якому просив задовольнити його заяву, посилаючись на те, що заперечення прокуратури є необґрунтованим. Укладений між ним та ГУ Держземагенства у Запорізькій області договір оренди землі був визнаний недійсним, а не припиненим, у зв`язку з чим до договору суборенди від 11 грудня 2018 року № 11/12/18/04 неможливо застосувати положення статті 8 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 01 червня 2020 року відкрито провадження за нововиявленими обставинами в цій справі та витребувано її матеріали з Приазовського районного суду Запорізької області.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи заяви, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами необхідно відмовити з таких підстав.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та задовольняючи позов, Верховний Суд виходив з того, що накази ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 04 березня 2015 року № 8-452/15-15-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та від 31 березня 2015 року № 8-699/15-15-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду» не враховують розмірів та меж прибережної захисної смуги Азовського моря і суперечать вимогам законодавства, тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Крім цього, оскільки спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря і відноситься до земель державної власності, то її розпорядником, згідно з частиною п`ятою статті 122 ЗК України, є Запорізька обласна державна адміністрація, а не ГУ Держземагенства у Запорізькій області. Усунення перешкод Запорізькій обласній державній адміністрації у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Азовського моря. Договір оренди землі від 31 березня 2015 року було укладено між ГУ Держземагенства у Запорізькій області та ОСОБА_1 на підставі вищевказаних наказів, які суперечать вимогам законодавства, тому цей договір підлягає визнанню судом недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді зобов`язання ОСОБА_1 повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації спірну земельну ділянку. Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд зазначив, що ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки в довготривалу оренду.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частини четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, яке переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами Глави 2 Розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання заступником прокурора Запорізької області касаційної скарги).

Таким чином, до компетенції Верховного Суду не віднесено дослідження нових доказів.

Договір суборенди спірної земельної ділянки був укладений після розгляду справи судами попередніх інстанцій, а отже, є новим доказом, який у будь-якому випадку, в тому числі в силу вимог статті 400 ЦПК України, не міг бути врахований Верховним Судом при ухваленні судового рішення.

Крім того, обставини, на які посилається заявник, не входили до предмета доказування, оскільки не були пов`язані з позовними вимогами в цій справі, у зв`язку з чим вони не могли вплинути на висновки Верховного Суду про права та обов`язки учасників справи. Виникнення нової обставини може бути лише підставою для пред`явлення нової вимоги.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що за наявності чинного договору суборенди, на підставі якого суборендар продовжує користуватися спірною земельною ділянкою, у нього відсутня можливість повернути цю землю Запорізькій обласній державній адміністрації, є неспроможними.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

З урахуванням зазначеного договір суборенди припиняється одночасно з припиненням договору оренди, незалежно від підстав його припинення. Дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить природі договору суборенди.

Таким чином, у зв`язку з визнанням недійсним договору оренди спірної земельної ділянки, переданої в суборенду за договором суборенди, зобов`язання сторін за наведеними правочинами є припиненими.

Наведені у заяві ОСОБА_1 обставини не можуть бути віднесені до нововиявлених, оскільки вони не відповідають необхідним умовам таких обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі. У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими обставинами суд постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року.

Керуючись статтями 423, 429 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі за позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року залишити в силі.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов»

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали буде складений 23.02.2023.

Суддя Н.М. Свідунович

23.02.2023