Справа № 304/1886/22 Провадження № 2/304/74/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Гевці В.М.,

за участі секретаря судового засідання Ковач М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 304/1886/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява підписана представником позивачки адвокатом Бухтояровим Р.О.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є єдиним власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Випискою з погосподарської книги № 10, довідкою № 911 та Витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухому майно. За її місцем проживання відповідно до довідки про склад сім`ї № 699 від 14 вересня 2022 року зареєстровані такі особи, зокрема, ОСОБА_2 (невістка позивачки). Представник позивачки зазначає, що остання більше року не проживає за вище вказаною адресою, така покинула свого чоловіка та свою дитину, не піклується про неї та не проживає за місцем реєстрації, цей факт підтверджується довідкою Дубриницької сільської ради № 679 від 15 вересня 2022 року та актом встановлення факту проживання, який підписаний комісією в складі депутата сільської ради Кул Є.С. та сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . У вказаних документах зазначено, що відповідачка не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців. Представник позивачки також вказує, що відповідачка не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні домогосподарства, не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від утримання малолітньої доньки та не несе жодних витрат на утримання домогосподарства. На теперішній час відповідачка не є членом сім`ї, її реєстрація носить формальний характер, позивачка, як власник, не бажає щоб відповідачка була зареєстрована у належному їй будинку.

За наведених обставин, а також того, що ОСОБА_2 в добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку, тому просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 02 листопада 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

У судове засідання ні позивачка ОСОБА_1 , ні її представник ОСОБА_6 не з`явилися, однак останній подав клопотання про розгляд справи в їх відсутності, в якому також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_7 у судове засідання також не з`явилися, однак подали заяви, в яких просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов такого висновку.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 242248784 від 28 січня 2021 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 699 від 14 вересня 2022 року, виданої Дубриницькою сільською радою Ужгородського району Закарпатської області, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, зокрема, ОСОБА_2 (невістка позивачки), однак остання, зі слів позивачки, більше року не проживає у зазначеному будинку.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Позивачка в позовній заяві стверджує, що реєстрація ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 носить формальний характер, оскільки остання в цьому будинку не проживає, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні домогосподарства, не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від утримання малолітньої доньки та не несе жодних витрат на утримання домогосподарства.

Також зазначає, що з метою усунення перешкод у здійсненні нею свого права користування та розпоряджання належним їй на праві приватної власності нерухомим майном, а саме будинком АДРЕСА_1 , необхідно визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України).

Згідно з статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок про те, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів».

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України, строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження №61-11593св21).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Фактично єдиним доказом, окрім наведених у позовній заяві обставин, на який спирається позивачка на підтвердження своїх доводів, є довідка Дубриницької сільської ради № 679 від 15 вересня 2022 року та акт встановлення факту проживання, однак з цих документів неможливо встановити який саме період відповідачка не проживає за вказаною адресою та відсутність або наявність поважних причин не проживання останньої у цьому житловому приміщенні. У вказаних документах зазначено тільки те, що ОСОБА_2 не проживає в будинку АДРЕСА_1 більше шести місяців, однак у таких документах не зазначено коли саме (день, місяць, рік) така перестала проживати у вказаному будинку, що позбавляє суд можливості встановити початок відліку часу відсутності ОСОБА_2 у вказаному житловому будинку.

При цьому, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності у відповідачки іншого житла, відтак визнання ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Варто наголосити на тому, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Водночас з долученої позивачкою довідки та акту встановлення факту проживання неможливо достеменно встановити такий факт відсутності відповідачки без поважних причин понад один рік.

Отже, позивачкою не доведено факту відсутності відповідачки у будинку АДРЕСА_1 , протягом встановленого законодавством строку без поважних причин.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

На підставі статей 319, 321, 383, 391, 401- 403, 405, 406 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуюча: Гевці В. М.