Провадження № 2/947/256/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника Київської окружної прокуратури м. Одеси - Ломей Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовом Київської окружної прокуратури м. Одеси, діючої в інтересах держави в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та припинення права власності , -

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись 22.09.2021 року до Київського районного суду м. Одеси в інтересах Одеської міської ради Київська окружна прокуратура міста Одеси просить суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.Б. 11.03.2020 року про реєстрацію права власності за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 16.11. 2020 року на ім`я ОСОБА_1 та припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності територіальної громаді в особі Одеської міської ради, не виділялась під будівництва та не передавалась в оренду або власність, а тому ОСОБА_2 не мав право на будівництво на даній земельній ділянці, здійснене будівництво є захопленням земельної ділянці та самочинним будівництвом яке не може бути підставою для оформлення права власності.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2021 року головуючим по справі визначено суддю Маломуж А.І. ( а/с 71), яка ухвалою від 27.09.2021 року відкрила провадження у порядку загального позовного провадження ( а/с 73).

Ухвалою суду від 27.09.2021 року було задоволено клопотання представника позивача та забезпечено позов шляхом заборони будь-яким фізичним або юридичним особам проводити будь-які будівельні роботи на земельної ділянці площею 0,072 га з кадастровим номером :48:0256009 за адресою: АДРЕСА_1 та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта 101) ( а/с 97).

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2022 року головуючим по справі визначено суддю Луняченко В.О. ( а/с 186), який згідно ухвали від 21.06.2022 року прийняв справу до свого провадження у порядку загального позовного провадження ( а/с 187).

Ухвалою суду від 25.10.2022 року підготовче провадження закрите із призначенням справи до судового розгляду по суті (а/с 198).

Від відповідачів заяв по суті справи, клопотань не надходило, до підготовчих та судових засідань сторона та її представники не з`являлись.

Як встановлено судом рішенням державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.Б. 11.03.2020 року було здійснено реєстрацію права власності за, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 на підставі: заяви спадкоємця ОСОБА_1 ; копії виписки з протоколу №27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопільского району Одеської області від 12.10.1967 року, про закріплення земельної ділянці по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в розмірі 0,10 га.; довідки від 16.07.1991 року агропромислового об`єднання «Колгоспу ім. К. Лібкнехта» про виділ ОСОБА_2 земельної ділянці по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку; довідки Агрофірми «Нива» від 22.12.2004 року про наявність запису про виділ ОСОБА_2 земельної ділянці по АДРЕСА_1 ; довідку з адресного реєстру м. Одеси від 11.12.2014 року , про підтвердження адреси об`єкта нерухомого майна - земельної ділянці АДРЕСА_1 ; згоди Агрофірми « Ниви» від 15.01.2008 року на приватизацію ОСОБА_2 земельної ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ; технічного паспорту станом на 27.02.2020 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого за замовленням ТОВ «Адвокатська компанія Бі анд Джі»»; довідка про кадастровий номер земельної ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , № :48:0256009, зареєстрованого Управлінням Держземагенства у м. Одесі 16.05.2015 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 24.04.2015 року Одеською регіональною філією ДП « Центр державного земельного кадастру» ( реєстраційна справа №01.02 -1 , 101 (а/с 141). .

16.11.1020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. видано ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадщину у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ).

Згідно змісту виданого 08.02.2021 року за запитом Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської обласної прокуратури Департаментом архівної справи та діловодства протоколу №27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12.10.1967 року відсутні відомості про розгляд питання про закріплення земельної ділянці по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ( а/с 44).

Листом від 04.06.2022 року Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси про те, що згідно існуючих даних рішенням Одеської міської ради №2215-VI від 24.07.2012 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ) за адресою: АДРЕСА_1 . рішень про надання у власність земельної ділянці за даною адресою не приймалось ( а/с 50).

Згідно акту обстеження земельної ділянки від 24.05.2021 року здійсненим Управлінням самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради земельна ділянка розташована за адресою: м. Одеса, проспект Свободи ( волі), 81-А не використовується , не огороджена парканом та вільна від забудови ( а/с 52).

Листом від 14.05.2021 року Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси що за даними архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва, будівельні паспорти, оформлені паспорти прив`язки тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 н значаться. Управлінням надавався висновок №01-11/578-139пр-к по проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0720 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) ( а/с 58).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У даному випадку судом враховується що , метою звернення з позовом у даній справі в інтересах органу місцевого самоврядування, Прокурор зазначив захист порушених інтересів територіальної громади в особі Позивача у сфері земельних відносин, оскільки реєстрація за Відповідачем як спадкоємцем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, розташований на земельній ділянці, власником якої є Позивач і яка у встановленому законом порядку спадкодавцю не передавалася, свідчить, як зазначає Прокурор, про порушення інтересів органу місцевого самоврядування, яким є Позивач, як власника такої земельної ділянки. Враховуючи наведене суд приймаючи до увагу усталену правову практику Верховного Суду зокрема правовий висновок визначений Верховним Судом у постанові від 21.12.2022 року у справі №926/54/22, приходить до висновку що у даному випадку вказаний спір підлягає розгляду порядку цивільного судочинства.

Правовідносини пов`язані із захистом права власності врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Таким чином суд приходить до висновку що обраний у даному випадку спосіб захисту права власності - визнання недійсними правочинів та припинення права власності не є ефективним способом захисту права власника який вважає що його власність була захоплена, тобто перейшла у користування іншої особі без правових підстав.

Крім того виходячи з практики Європейського суду щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях у справі „Федоренко проти України" від 01.06.2006р. та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.07.2003р. вказано, що навіть у разі, якщо публічний орган порушив закон чи допустив помилки у його застосуванні, суб`єкт приватного права не може відповідати за такі помилки публічних органів, а позбавлення особи майна, на підставі цього є неприпустимим.

Суд наголошує, що навіть у разі, якщо майно чи право на майно були набуті особою з тим чи іншим порушенням зі сторони третіх осіб, позбавлення власника такого майна чи права на майно вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог ст. 1 Першого протоколу згідно з її тлумаченням в усталеній практиці суду.

При здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися „справедливий баланс" між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, тобто має дотримуватися принцип „пропорційності".

Крім того суд вказує, що у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку, судами не було встановлено факту неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопільского району Одеської області та Агрофірми « Ніва», так як протягом тривалого часу з 1967 року і по 2008 рік чисельними документами підтверджується факт згоди як колгоспу так і Агрофірми щодо правомірності виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 .

Фактично єдиним , хоча і безумовно суттєвим, доказом який підтверджує позовні вимоги є сам протокол №27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12.10.1967 року в якому відсутні відомості про розгляд питання про закріплення земельної ділянці по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , що відповідно суперечить відомостям викладеним у виписки з даного протоколу та записі у книзі реєстрації рішень.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика палата ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п.81 зазначеної постанови): визначила наступний правовий висновок «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний».

Фактично представником позивача ( у даному випадку прокурором ) в обґрунтування позовних вимог покладені ствердження про невідповідність витягу із протоколу ( щодо виділу земельної ділянки ) змісту самого протоколу та наполягає не відсутність інших доказів виділення вказаної земельної ділянки.

За стандартом більшої переконливості суд критично відноситься до даного твердження, так як при відсутності взагалі рішень про виділення земельної ділянки є незрозумілим взагалі поява вказаної адреси, формування площі та всі подальші події пов`язані із підтвердженням факту виділення та дозволом на приватизацію а також і згода на розробку проекту виділу вже самою міською радою.

Крім того факт фальсифікації такого витягу може бути встановлено лише відповідним рішенням по кримінальному провадженню, що у даному випадку відсутнє.

Посилання представника позивача ( прокурора ) на відсутність у 2004,2008 роках у Агрофірми «Ніва» право на розпорядження земельною ділянкою яка є власністю територіальної громади міста Одеси також визиває критичний сумнів у суду з огляду на інформацію з відкритих джерел.

Згідно із статтею 173 Земельного кодексу України, межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 29 статті 85 Конституції України передбачено, що до виключних повноважень Верховної Ради України належить утворення і ліквідація районів, встановлення і зміна меж районів і міст.

Відповідно до частини 1 статті 174 Земельного кодексу України, рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міської рад.

07 серпня 2001 року Одеською обласною радою прийняте рішення № 347-ХХШ «Про межі міста Одеси», яким затверджені межі міста Одеси загальною площею міста - 16242,0 га. згідно з їх описом, з включенням у межі міста 2340,0 га. земель області, зокрема, Овідіопольського району - 1407,0 га., з них: Авангардівської селищної ради - 329,0 га., Таїровської селищної ради - 1078,0 га., та з передачею в межі території Таїровської селищної ради Овідіопольського району 43,0 га. земель міста Одеси.

Пунктом 3 рішення Одеської обласної ради від 07.08.2001 року № 347-ХХШ було встановлено, що матеріали по встановленню зовнішніх меж міста Одеси та зміні меж Біляївського, Комінтернівського, Овідіопольського районів підлягали подачі Верховній Раді України на розгляд та затвердження.

07 лютого 2002 року Верховною Радою України була прийнята постанова № 3064-III «Про зміну меж міста Одеса Одеської області». Згідно із вказаною постановою, Верховна Рада України вирішила: «включити у межі міста Одеси Одеської області 6,0 гектарів земель Усатівської сільради Біляївського району, 526,0 гектарів земель Красносільської сільради, 361,0 гектарів земель Крижанівської сільради Комінтернівського району, 329,0 гектарів земель Авангардівської селищної ради, 1078,0 гектарів Таїровської селищної ради Овідіопольського району, передати до відання Таїровської селищної ради Овідіопольського району 43,0 гектарів земель міста Одеси і затвердити межі міста загальною площею 16242,0 гектари»

При цьому даних про те, які саме земельні ділянки мають увійти в нові межі міста Одеси в цій постанові не міститься.

На виконання постанови Верховної Ради України від 07.02.2002 року № 3064-III «Про зміну меж міста Одеса Одеської області», 31.08.2002 року було здійснено встановлення в натурі меж м. Одеси по суміжності з Овідіопольським районом Одеської області та передача на зберігання межових знаків, про що був складений відповідний акт

Як вбачається з акту про встановлення в натурі межі м. Одеси по суміжності з Овідіопольським районом Одеської області та передачу на зберігання межових знаків від 31.08.2002 року, в ньому зазначено, що місце розташування межових знаків показано на плані, що додається. Разом з тим прокуратура та позивач зазначеного плану суду не надали.

Суд зазначає, що згідно до ст.ст. 175, 176 ЗК України у відповідній редакції межі адміністративно-територіальних утворень встановлюються в порядку та відповідно до закону та посвідчуються державним актом України, форма та порядок видачі якого встановлюються Верховною Радою України.

Враховуючи, що фактично встановлені межі не відповідали тим, що були зазначені при прийнятті постанови Верховної Ради України від 07.02.2002 року № 3064-III, актом від 31.08.2002 року не були встановлені в натурі (на місцевості) межі міста Одеси по суміжності з Овідіопольським районом Одеської області, відповідного державного акту згідно до ст.176 ЗК України отримано не було, а згідно із даними державної звітності за формою 6-зем станом на 27.12.2002 року зазначені у постанові Верховної Ради України землі фактично залишались на території Овідіопольського району Одеської області та не ввійшли до меж міста Одеси на період 2008 року ( час надання згоди Агрофірмою « Ніва» на приватизацію спірної земельної ділянки ).

Вищевказані обставини встановлені чисельними рішеннями судів, зокрема рішенням Господарського суду Одеської області від 30.03.2018 року у справі №5/17-1506-2011 позивачем по якої був заступник прокурора Київського району м. Одеси діючий ) в інтересах держави в особі Одеської міської ради, яке набрало законної сили.

Згідно вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищенаведене суд вважає недоведеним позивачем законності втручання у вільне володіння власністю відповідача а тому, враховуючи загальну концепцію верховенства права приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Київської окружної прокуратури м. Одеси ( місцезнаходження: 65059, м. Одеса, вул. Краснова, 10 ) , діючої в інтересах держави в особі Одеської міської ради ( , місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1 ) , до ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за померлим ОСОБА_2 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 16.112020 року на ім`я ОСОБА_1 та припинення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101 ).

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено судом 10.03.2023 року.

Суддя Луняченко В. О.