Житомирський апеляційний суд
Справа №295/98/21 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/98/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, стягнення 1/2 вартості частки у спільному майні подружжя,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпик Ольги Вікторівни та представника ОСОБА_2 - адвоката Сацюка Віталія Валерійовича на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «Renault Megane Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 222 000 грн та однокімнатну квартиру, яка розташована по АДРЕСА_1 , вартістю 724 700 грн; стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму грошової компенсації за половину вартості спільного майна у розмірі 473 000 грн, враховуючи неподільність цього майна та неможливість одночасного користування ним разом з відповідачкою, витрати по сплаті судового збору в розмірі 4230 грн, вартість проведення оцінки майна в розмірі 800 грн та вартість правничої допомоги в розмірі 8000 грн.

Позов мотивував тим, що 11.12.2015 між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. За час спільного проживання та ведення господарства ними за спільні кошти було придбано житло та автомобіль, які він просить визнати спільною власністю подружжя та відповідно до вимог сімейного законодавства стягнути з відповідача компенсацію за майно, яке неможливо поділити в натурі та використовувати спільно.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов та з урахуванням уточнень (том 3 а.с.56-58) просила визнати грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на розрахункові рахунки у банківських установах та його доходи, як фізичної особи-підприємця від здійснення підприємницької діяльності за період шлюбу з 11.12.2015 по 05.10.2019 спільною сумісною власністю подружжя; стягнути із ОСОБА_1 на її користь 1/2 частину грошових коштів, внесених останнім на розрахункові рахунки у банківських установах за період шлюбу з 11.12.2015 по 05.10.2019 та 1/2 частину його доходів, як фізичної особи-підприємця від здійснення підприємницької діяльності за період з 11.12.2015 по 05.10.2019, які не були витрачені в інтересах сім`ї, в розмірі 1 032 535,56 грн.

В обґрунтування зазначала, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність, тому доходи, отримані ним у цей період є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2022 року первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Цюпик О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Зазначає, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя та предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою - підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

За банківськими даними в період з 11.12.2015 по 03.05.2018 ФОП ОСОБА_1 було отримано дохід у розмірі 2 024 724,36 грн та 1 906 957,59 грн у період з 24.02.2018 (дата відкриття рахунків) по 05.08.2019 (дата закриття рахунків у банку).

ОСОБА_1 не заперечує того факту, що усі доходи отримані подружжям в період шлюбу підлягають визнанню спільним майном подружжя та поділу між подружжям, проте усі зароблені ним кошти використовувалися виключно в інтересах сім`ї, і на момент розірвання шлюбу залишок коштів становив - 16180,70 грн (АТ «УкрСиббанк») та 1888,97 грн («ПриватБанк»). Суд при ухваленні рішення ці обставини не врахував, що є підставою для його часткового скасування із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Сацюк В.В. просить оскаржуване рішення в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а в решті рішення залишити без змін.

Вказує, що визнаючи спірні квартиру та автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд виходив лише з того, що час їх набуття припав на період перебування сторін у шлюбі. Участь кожного з подружжя коштами у набутті вказаного майна не з`ясував. Проте, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 знімав кошти в готівковій формі, отримані як його дохід фізичної особи-підприємця та зараховував їх на інші особисті банківські рахунки або переводив в безготівковій формі. При цьому, розрахунки в інтересах сім`ї та на особисті потреби здійснювались ним виключно в безготівковій формі. Серед витрат ОСОБА_1 витрати на сплату пайових внесків за спірну квартиру та/або витрати на оплату вартості спірного автомобіля відсутні. Відтак відсутні підстави вважати, що він приймав участь у вказаних витратах.

Суд першої інстанції вказану обставину залишив поза увагою, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував приписи ст. 60 СК України, не врахував практику Верховного Суду щодо необхідності встановлення джерела набуття спірного майна та конкретного обсягу участі позивача у набутті майна, не застосував ст. 146 ЖК УРСР, яка є спеціальною нормою та визначає порядок поділу кооперативної квартири.

У поданому відзиві адвокат Сацюк В.В., мотиви якого збігаються з обґрунтуванням його апеляційної скарги, просить рішення в частині задоволення зустрічного позову залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

У судому засіданні адвокат Сацюк В.В., діючи в інтересах ОСОБА_2 , підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення, які відповідають доводам його апеляційної скарги та поданому відзиву.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Цюпик О.В. у судовому засіданні підтримали доводи своєї апеляційної скарги і надали пояснення, які відповідають її змісту та позовним вимогам ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу адвоката Сацюка В.В. не визнали, просили відмовити у її задоволенні.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний дійшов висновку, що апеляційна скаргапредставника ОСОБА_2 - адвоката Сацюка Віталія Валерійовича задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпик Ольги Вікторівни слід задовольнити частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 11.11.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб (актовий запис №1702) (том 1 а.с.8), який розірвано 05.10.2019 (актовий запис №3310 (том 1 а.с.11).

Під час перебування сторін в шлюбі між ОСОБА_2 та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Кварталбуд-22» укладено договір № 202.06.1.065 від 21.01.2017 про сплату внеску в розмірі 434 454 грн, за яким ЖБК зобов`язалося організувати будівництво об`єкту «Нове будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: АДРЕСА_2 (будинок №6) (том 1 а.с.85-91).

23.01.2017 ОСОБА_2 повністю сплачено пайовий внесок, що підтверджується копією квитанції №20631417 від 23.01.2017 (том 1 а.с.92).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №182449679 від 25.09.2019, 11.10.2017 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 (том 1 а.с.12-13).

Ринкова вартість вказаної квартири становить 724 700 грн, що підтверджується звітом ФОП ОСОБА_4 про незалежну оцінку квартири від 01.06.2020 (том 1 а.с.32-40).

Також під час шлюбу 25.05.2018 ОСОБА_2 набула у власність автомобіль марки «Renault Megane Scenic», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 25.05.2018 (том 1 а.с.14).

Як випливає зі звіту про незалежну оцінку автомобіля від 01.06.2020, ринкова вартість легкового автомобіля марки «Renault», модель Megane Scenic, 2014 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 складає 222 000 грн (том 1 а.с.15-25).

Судом встановлено, що під час перебування в шлюбі ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність та отримував доходи, як суб`єкт господарювання і загальна суму його доходу в цей період становить 3 931 681,95 грн, відповідно до інформації наданої Головним управлінням ДПС у Житомирській області від 06.08.2021.

В період з 11.12.2015 по 05.10.2019 на ім`я ОСОБА_1 були відкриті рахунки в АТ «Прокредит Банк» (діяли з 09.10.2015 до 03.05.2018) та AT «УкрСиббанк» (діяли з 24.02.2018 до 05.08.2019).

З виписок наданих суду AT «Прокредит Банк» вбачається, що в період з 11.12.2015 по 03.05.2018 ФОП ОСОБА_1 отримано дохід у розмірі 2 024 724,36 грн.

З виписок наданих AT «УкрСиббанк» в період з 24.02.2018 (дата відкриття рахунків) по 05.08.2019 (дата закриття рахунків у банку) ФОП ОСОБА_1 мав дохід у розмірі 1 906 957,59 грн.

На момент розірвання шлюбу сторін залишок коштів становив - 16180,70 грн в АТ «УкрСиббанк» та 1888,97 грн в АТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_1 знімав кошти в готівковій формі, отримані як його дохід фізичної особи-підприємця та зараховував їх на інші особисті банківські рахунки або переводив в безготівковій формі. При цьому, розрахунки в інтересах сім`ї та на особисті потреби (оплата оренди квартири, комунальних платежів, покупка їжі, побутової хімії, одягу, оплата ресторанів, таксі, поповнення мобільного, оплата відпочинку) здійснювались відповідачем переважно в безготівковій формі. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, автомобіль та названі грошові кошти набуті сторонами у період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю, що підлягає поділу в порядку ст. ст.70, 71 Сімейного кодексу України.

При цьому суд констатував, що частина доходу ОСОБА_1 у розмірі 2 065 071,13 грн була знята ним з банківських рахунків у готівковій формі та використана або збережена без відома дружини та не в інтересах сім`ї, тому ці кошти підлягають поділу між сторонами з присудженням ОСОБА_2 1/2 частини від них - 1 032 535 грн 56 коп.

Повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції неможливо, мотивуючи наступним.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Судом установлено, що спірне майно у вигляді квартири і автомобіль були придбані під час шлюбу сторін, що підтверджується вищенаведеними доказами.

Доводи ОСОБА_2 , що спірна квартира і автомобіль не є спільною сумісною власністю, оскільки банківські виписки про рух коштів не містять інформації щодо витрат на оплату даного майна, а відтак відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 приймав участь у цих витратах, є непереконливими. Як вбачається із банківських виписок по рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 , операції проводились не лише по безготівкових розрахунках, а й відбувалось зняття готівкових коштів та переведення коштів на інші рахунки, тому відсутність даних у цих виписках про оплату пайового внеску за кооперативну квартиру і автомобіля, не спростовує факт придбання цього майна за спільні кошти подружжя.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції не встановив конкретного обсягу участі ОСОБА_1 у набутті спірного майна та не застосував ст.146 ЖК УРСР, яка є спеціальною нормою та визначає порядок поділу кооперативної квартири, є необґрунтованими.

Відповідно до ст.146 ЖК УРСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він повинен звільнити займане приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У свою чергу Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.87 р. (з наступними змінами) у пункті 6 було роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, положеннями законодавства про власність, п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним сімейним законодавством. При цьому суд повинен враховувати наступне:

а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору;

в) поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному із колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому провадиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру;

и) до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Отже, обов`язковою умовою поділу кооперативної квартири є спільна власність подружжя на паєнагромадження.

Оскільки пайові внески за спірну однокімнатну квартиру були повністю сплачені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_2 не надала суду доказів, що ці внески є її особистими коштами, тому відносно даного майна діє презумпція ст. 60 СК України, тобто воно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в порядку ч.2 ст.71 СК України. Аналогічні обставини встановлені судом і щодо придбання сторонами спірного автомобіля та висновки щодо його поділу.

Колегія суддів акцентує увагу на тій обставині, що ОСОБА_2 , оспорюючи участь ОСОБА_1 у придбанні квартири і автомобіля, на відміну від нього не надала суду жодних доказів на підтвердження джерел і сум отриманих нею доходів у період шлюбу. Таким чином, ОСОБА_2 презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, що відповідно до вищевказаних положень закону є саме її процесуальним обов`язком, як подружжя, який її не визнає.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, місцевий суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира та автомобіль, які зареєстровані за ОСОБА_2 , набуті у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане рухоме та нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя.

Що стосується питання поділу коштів, які перебували на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, які перебувають на банківських рахунках, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що частина доходу ОСОБА_1 у розмірі 2 065 071,13 грн була знята ним з банківських рахунків у готівковій формі та використана або збережена без відома дружини та не в інтересах сім`ї, та поділив ці кошти між сторонами з присудженням ОСОБА_2 1/2 частини від них - 1 032 535 грн. 56 коп.

Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, на момент розірвання їх шлюбу залишок коштів становив - 16180,70 грн в АТ «УкрСиббанк» та 1888,97 грн в АТ КБ «ПриватБанк», які і підлягають поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Враховуючи наведене, рішення суду в означеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про визнання вказаних грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частини грошових коштів, які знаходяться на розрахункових рахунках Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на загальну суму 9034,80 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог ОСОБА_2 (0,87 %) також підлягає зміні судове рішення і в частині розміру стягнутого судового збору. Зокрема з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню за подання позовної заяви 1342,3 грн (0,87%*10325,36-8983,06). Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпик О.В., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог скарги (99,13%) в розмірі 15353,29 грн (15488,04 х 99,13%).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 - адвоката Сацюка Віталія Валерійовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цюпик Ольги Вікторівни задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 листопада 2022 року у частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок Акціонерного товариства «УкрСиббанк» в розмірі 16 180, 70 грн та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі 1888.97 грн спільною сумісною власністю подружжя.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину грошових коштів, які знаходяться на розрахункових рахунках Акціонерного товариства «УкрСиббанк» та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на загальну суму 9034,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1342,3 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15353,29 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 03 березня 2023 року.