Справа № 357/170/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/132/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю.

В обґрунтування позову зазначили, що в ніч 14 лютого 2021 року на вулиці Леваневського в місті Біла Церква вантажний потяг ВЛ80к-445 сполученням «Фастів-Миронівка» вчинив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм загинув. За вказаними обставинами було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073 та розпочато досудове розслідування. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 114 від 18 лютого 2021 року, ОСОБА_3 загинув у АДРЕСА_1 від численних ушкоджень кісток скелета та внутрішніх органів. Між наїздом на загиблого вантажним поїздом ВЛ80к-445 та смертю останнього існує причинно-наслідковий зв`язок.

ОСОБА_1 , дружина загиблого, прожила з останнім у шлюбі 21 рік, що свідчить про стійкість життєвих зв`язків. У шлюбі вони з чоловіком народили та виховали сина. Незадовго до трагічної події позивач 1 та її чоловік втратили офіційне місце роботи та знайшли підробітки. У вечір, коли сталася пригода, загиблий ішов зустрічати дружину з підробітку. Ввечері 14 лютого 2021 року вони спілкувалися по телефону та домовилися про зустріч. Від спільного знайомого позивач 1 дізналася, що її чоловік йшов її зустрічати, був у гарному гуморі, одягнув улюблену куртку. Звістка про загибель чоловіка стала різкою та психотравмуючою подією для неї. ОСОБА_2 , син загиблого, втратив рідного батька та зазнав моральної шкоди. Крім додаткових зусиль для організації свого життя він відчуває страждання та біль, пов`язані із втратою рідної людини. У позивача 2 з`явилися додаткові обов`язки по відношенню до матері, оскільки тепер вона потребує більше уваги, турботи та догляду. Позивачі втратили найближчу людину, позбавилися підтримки чоловіка та батька, любові та допомоги.

У зв`язку з вищевикладеним просили суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на їх користь по 300 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_2 - 50 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 05.10.2022 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

08.02.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції встановив наступне:

14 лютого 2021 року до Білоцерківського районного управління поліції надійшло повідомлення від чергової по станції 9 техучилище, про те, що вантажний потяг сполученням «Фастів-Миронівка» збив чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер на місці пригоди. Відомості за вказаним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Смерть ОСОБА_3 , згідно лікарського свідоцтва про смерть № 114 від 18 лютого 2021 року, наступила у зв`язку з численними ушкодженнями кісток скелета та внутрішніх органів.

ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про одруження, з 14.04.1999 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . (а.с.16).

ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про народження від 10.02.2000 року, є рідним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В судовому засіданні досліджено матеріали кримінального провадження № 0000073.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30 червня 2021 року, 14.02.2021 року близько 20.55 год., на 40 км. ПК 4 перегону «Біла Церква-Роток», вантажний потяг № 3034 вчинив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді чисельних ушкоджень кісток скелета та внутрішніх органів, загинув на місці пригоди. Відповідно до даної постанови, ОСОБА_3 знехтував правилами переходу через колії та руху по коліях. За результатами досудового розслідування, кримінальне провадження слідчим було закрито за відсутністю в діянні машиніста потягу складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

В матеріалах кримінального провадження міститься рапорт начальнику Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, в абз.3 якого міститься зведення щодо події кримінального правопорушення та знайдення за місцем проживання записки зі словами «пробач мене».

Згідно акту службового розслідування, проведеного виробничим підрозділом Фастівської дистанції колії, причиною даного випадку стало порушення потерпілим правил безпеки руху чи експлуатації залізничного транспорту. Вини залізниці в даному випадку не вбачається.

Відповідно до пояснень працівника залізниці ОСОБА_4 , він прибув з працівниками поліції на місце пригоди і виявив тіло людини, яке лежало між коліями . При загиблому був військовий квиток на ім`я ОСОБА_3 та листок паперу, на якому було записано мобільний телефон його дружини.

Згідно пояснень помічника машиніста потягу ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 на перегоні Біла Церква-Роток було застосовано екстрене гальмування з подачею звукових сигналів, але не вдалося уникнути наїзду. На особу, яка лежала на лівій нитці колії. Зупинивши потяг, він оглянув місце події, відтягнув тіло на безпечну відстань для безпеки руху поїздів про що доповів машиністу ОСОБА_6 . Пояснення аналогічного змісту надано машиністом потягу ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку експертного дослідження № 114 від 18 березня 2022 року, смерть ОСОБА_3 настала від численних ушкоджень кісток скелета та внутрішніх органів з крововтратою. Ушкодження заподіяні тупими предметами, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, є небезпечними для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа знайдено 2,10 %, у сечі - 2,59% етилового спирту. Указана концентрація етилового спирту в крові, як правило, за життя, може відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеня.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача моральну шкоду в загальному розмірі 100 000 грн., суд першої інстанції виходив із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань позивачки та її сина, яка втратила чоловіка та батька дитини. При цьому суд врахував й ступінь вини самого потерпілого ОСОБА_3 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Основним доводом апеляційної скарги було те, що ОСОБА_3 було вчинено самогубство, відтак останній діяв умисно, що звільняє відповідача від обов`язку відшкодування шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із таким твердженням апелянта.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що вантажний потяг ВЛ80к-445 сполученням «Фастів-Миронівка» належить АТ «Українська залізниця», а машиніст потягу ОСОБА_6 та помічник машиніста потягу ОСОБА_5 є працівниками АТ «Українська залізниця», які здійснили наїзд на ОСОБА_3 , під час виконання своїх трудових обов`язків.

Отже, АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 8 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

В ході розгляду справи відповідач неодноразово зазначав про те, що ОСОБА_3 здійснив самогубство, відтак існувала умисна дія, яка виключає висновок про наявність вини відповідача.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30 червня 2021 року, 14.02.2021 року близько 20.55 год., на 40 км. ПК 4 перегону «Біла Церква-Роток», вантажний потяг № 3034 вчинив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді чисельних ушкоджень кісток скелета та внутрішніх органів, загинув на місці пригоди. Відповідно до даної постанови, ОСОБА_3 знехтував правилами переходу через колії та руху по коліях.

Аналогічний висновок було прийнято і за результатами службового розслідування, проведеного виробничим підрозділом Фастівської дистанції колії, причиною даного випадку стало порушення потерпілим правил безпеки руху чи експлуатації залізничного транспорту.

При цьому, в ході розгляду справи в судом першої інстанції було витребувано матеріали кримінального провадження № 0000073, в матеріалах якого міститься рапорт начальнику Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, в абз.3 якого містяться відомості щодо події кримінального правопорушення та знайдення за місцем проживання записки зі словами «пробач мене». З пояснень працівника залізниці ОСОБА_4 , вбачається, що при загиблому на місці пригоди був листок паперу, на якому було записано мобільний телефон його дружини. Однак, копії вказаних записок матеріали даної цивільної справи не містять. При цьому, в ході розгляду справи відповідачем не було ініційовано витребування таких доказів, що в поєднанні із вищевикладеним призводить до неможливості прийняття судом твердження відповідача про самогубство потерпілого, відтак про наявність в його діях умислу.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.

Разом із цим, відповідачем не доведено наявність підстав для повного звільнення його від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, висновок суду першої інстанції, що шкода спричинена не з вини відповідача а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець ( джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричиненням шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь по 300 000 грн. моральної шкоди.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 1 грудня 2021 року у справі № 127/13341/20.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує па розумно очікуваних. передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Суд першої інстанції вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги у розмірі меншому порівняно з тим, яку просили стягнути позивачі у зв`язку грубим порушенням ОСОБА_3 правилами переходу через колії та руху по коліях. При цьому, розмір стягнутої моральної шкоди позивачі не заперечували, відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає належним розмір відшкодуванням у цьому випадку.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько