ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3468/23 Справа № 213/2422/22 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 213/2422/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1
відповідач Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 06 січня 2023 року, яке ухвалено суддею Мазуренко В.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 січня 2023 року,
УСТАНОВИВ:
В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про зобов`язання поновити нарахування та виплатити середній заробіток на час військової служби.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 2002 року він перебуває у трудових відносинах з підприємством відповідача на умовах безстрокового трудового договору.

27 квітня 2016 року позивач був призваний на військову службу за контрактом в Збройних Силах України під час дії особливого періоду. Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу укладено з 27 квітня 2016 року до закінчення особливого періоду, або оголошення рішення про демобілізацію та відповідно до п.11 він набирає чинності з 27 квітня 2016 року.

23 серпня 2017 року позивачем укладено новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, відповідно до п.3, його укладено на 5 років, відповідно до п. 11 він набирає чинності з 23 серпня 2017 року та його строк добігає кінця 22 серпня 2022 року.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до ч.9 ст.23 Закону України 2232-12 від 25 березня 1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу», для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації.

Згідно з державними гарантіями, які вказані в ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю, в редакції станом на 30 червня 2022 року, за увільненим від роботи працівником підприємства на час військової служби за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову.

07 серпня 2022 року позивач отримав зменшену суму середнього заробітку, який зберігається за ним.

09 серпня 2022 року звернувшись за роз`ясненнями до Генерального директора підприємства, 19 серпня 2022 року електронною поштою отримав відповідь про застосування підприємством стосовно нього змін до ч.3 ст.119 КЗпП України на підставі п.17 ч.1 Закону України 2352-9 від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (шляхом виключення з чинної правової норми двох слів - «середнього заробітку»), відповідно до яких, за ним з 19 липня 2022 року припинено збереження середнього заробітку на підприємстві.

12 вересня 2022 року позивач знову звернувся за роз`ясненнями до Генерального директора підприємства, з метою отримання роз`яснення стосовно поточного стану правозастосування підприємством правових норм стосовно нього, як мобілізованого працівника підприємства. З наданої відповіді дізнався, що на підставі п.11 ч.1 та п.3 ч.2 Закону України 2352-9 від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», змінено ст.82 КзПП та ст.9 ЗУ №504/96-ВР від 15 листопада 1996 року «Про відпустки», норми тотожні та викладені таким чином: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову. Відповідно до вищевказаного положення роботодавцем з 19 липня 2022 року припинено зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

05 жовтня 2022 року позивач звернувся до Центру надання послуг «Єдине вікно» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», де йому була надана довідка про доходи № 121716 від 05 жовтня 2022 року за останні 6 місяців, в якій міститься інформація про нараховану заробітну плату за період з квітня 2022 року по вересень 2022 року, суми якої ідентичні розрахунковим листам з установи банку та з підприємства, а саме: за квітень 2022 року - 38 967,60 грн, за травень 2022 року - 44 534,40 грн, за червень 2022 року - 41 751,00 грн, за липень 2022 року - 25 050,60 грн, за серпень 2022 року 0,00 грн, за вересень 2022 року - 0,00 грн.

Оскільки позивача не було жодним чином ознайомлено з наказом щодо припинення збереження (виплати) середнього заробітку чи внесення відповідних змін до діючого наказу (в залежності від документального оформлення, яке застосував роботодавець) та припинення зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку, 11 жовтня 2022 року звернувся до Генерального директора підприємства зі звернення, з метою отримання належним чином засвідченої копії наказу (витягу з наказу) про припинення (скасування) збереження середнього заробітку йому, як працівнику підприємства, прийнятому на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.

З наданої відповіді було видно, що необхідність у виданні розпорядчого документу чинне законодавство не визначає обов`язковим, тому обов`язок збереження середнього заробітку військовослужбовцям для підприємств скасовано на підставі ЗУ 2352-9 від 01 липня 2022 року, відповідно посилання на розпорядчий документ він не зміг отримати, хоча у своїй повсякденній діяльності підприємство свої рішення документально оформлює.

Позивач зазначає, що з 19 липня 2022 року, станом на 30 вересня 2022 року йому не нараховано та не виплачено загальну суму середнього заробітку в розрахунку в розрахунку: 16 700,40 грн (за липень 2022 року) + 44 534,40 грн (за серпень 2022 року) + 41 751,00 грн (за вересень 2022 року) = 102 985,80 грн та припинено зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку з 19 липня 2022 року. Вважає, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не повинно було припиняти збереження (виплату) йому середнього заробітку та не повинно було припиняти зараховувати період його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку, з огляду на таке.

Призов на службу є юридичним фактом, який для нього настав 27 квітня 2016 року, за сталих визначених умов, на які він, маючи право і можливість обирати умови своєї подальшої діяльності, добровільно погодився. Між роботодавцем та ним виникли триваючі правовідносини зі збереження місця роботи, посади, середнього заробітку на час призову. Їх реалізація розпочалась на підставі ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю, яка регламентує гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, що діяла до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України 2352-9 від 01 липня 2022 року) та триває після. Він мав легітимні очікування на виконання зобов`язань роботодавцем у часовому вимірі, зазначеному в цій статті - на строк до закінчення особливого періоду або до дня його фактичного звільнення, так як в нього відсутнє право вибору щодо подальшого виконання чи припинення своєї частини зобов`язань за зміненими умовами.

Вважає, що в його випадку середній заробіток, виплату якого припинено, є його доходом та власністю (матеріальним інтересом), захищеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Зазначає, що припинення збереження (виплати) йому середнього заробітку та припинення зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку не узгоджується з принципами незворотності дії нормативно-правових актів в часі, відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою.

Вважає, що він як військовослужбовець, учасник бойових дій та члени його сім`ї, під час особливого періоду в державі, повинні були розраховувати на усебічну підтримку та додаткові державні гарантії соціальної захищеності, але відбулось обмеження його прав.

На підставі наведеного позивач просив суд зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» поновити нарахування та виплату йому, як увільненому працівнику, середнього заробітку на час його перебування на військовій службі та поновити зарахування періоду його знаходження на військовій службі до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» виплатити йому середній заробіток, як увільненому працівнику на час військової служби, за період з 19 липня 2022 року по 30 вересня 2022 року відповідно до наданого розрахунку у сумі 102 985,80 грн. Зобов`язати ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» виплатити йому середній заробіток, як увільненому працівнику на час військової служби, за період з 01 жовтня 2022 року по день винесення рішення в справі по суті, у розрахунку 231,95 грн середньогодинного середнього заробітку, відповідно до норми по графіку № 170, яка застосовується для нього в обрахованому періоді.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 06 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку та припинення зарахування періоду знаходження позивача на військовій службі до стажу, що надає право на щорічну відпустку, не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою.

Позивач посилається на те, що оскільки правовідносини зі збереження заробітку на час військової служби виникли до 19 липня 2022 року, то Закон України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» може застосовуватись лише на перспективу, тобто до осіб, що призиваються на службу після набрання ним чинності.

Зауважує на тому, що у зв`язку з тим, що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов`язків (мобілізація) у позивача виникло до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, то його норми в силу ст.58 Конституції України не підлягають застосуванню до позивача, оскільки їх застосування фактично призвело до зворотної дії у часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача, оскільки до 19 липня 2022 року позивач мав право на отримання винагороди як військовослужбовець і заробітної плати, натомість після 19 липня 2022 року отримує лише винагороду як військовослужбовець, при цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що збереження заробітку вже мобілізованим працівникам позначатиме дискримінацію.

Вважає, що п.17 ч.1 р.І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ суперечить нормам ст.8 та ст.22 Конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від позивача енадійшла заява про розгляд справи за його відсутності, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом і підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом, що підтверджується копією Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 27 квітня 2016 року.

Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України офіцерського складу від 23 серпня 2017 року позивач уклав контракт терміном на п`ять років.

Як видно із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 222 від 01 серпня 2022 року ОСОБА_1 продовжено дію попереднього контракту з 23 серпня 2022 року на період воєнного стану до оголошення демобілізації.

Позивачем 09 серпня 2022 року, 12 вересня 2022 року, 11 жовтня 2022 року відповідачеві направлялись звернення щодо роз`яснення зменшення, припинення середнього заробітку, а також надати копію відповідного наказу.

Листом-відповіддю № 145-168 від 25 жовтня 2022 року позивача повідомлено про те, що необхідність у виданні розпорядчого документу чинне законодавство не визначає обов`язковим, тому обов`язок збереження середнього заробітку військовослужбовцям для підприємств скасовано на підставі Закону України 2352-9 від 01 липня 2022 року.

Листом-відповіддю від 18 серпня 2022 року №145-133 відповідачем повідомлено позивача, що з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року

№ 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені наступні зміни у статтю 119 КЗпП: за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються лише місце роботи і посада на підприємстві. За період з 01 липня 2022 року по 18 липня 2022 року за 108 годин середній заробіток збережений.

Листом-відповіддю від 20 вересня 2022 року № 145-144 відповідачем повідомлено позивача про те, що до 18 липня 2022 року дні невикористаних щорічних та додаткових відпусток зберігаються за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Як видно із довідки про доходи ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 25 жовтня 2022 року, заробітна плата позивача складала: за квітень 2022 року - 38 967,60 грн, за травень 2022 року - 44 534,40 грн, за червень 2022 року - 41 751,00 грн, за липень 2022 року - 25 050,60 грн, за серпень 2022 року 0,00 грн, за вересень 2022 року - 0,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання поновити нарахування та виплатити середній заробіток на час військової служби позивач посилався на незаконність припинення виплати йому середнього заробітку на час військової служби за призовом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки Законом № 2352 внесені зміни до ст. 119 КЗпП України, а саме в частині скасування норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, а відтак вимоги позивача щодо зобов`язання поновити йому нарахування та виплатити середній заробіток на час військової служби є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, з набранням даного закону чинності передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.

На даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.

Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.

У рішенні від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.

Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзпП України були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Вирішуючи питання щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок - погіршення матеріального становища позивача внаслідок застосування положень Закону, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з такого.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується винагорода, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону № 2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Колегія суддів наголошує, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в даному випадку відповідач діє відповідно до вимог чинного законодавства, тому правомірно відмовив у задоволені позовних вимог.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги позивача про те, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку та припинення зарахування періоду знаходження позивача на військовій службі до стажу, що надає право на щорічну відпустку, не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що оскільки правовідносини зі збереження заробітку на час військової служби виникли до 19 липня 2022 року, то Закон України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» може застосовуватись лише на перспективу, тобто до осіб, що призиваються на службу після набрання ним чинності колегія суддів вважає безпідставними, оскільки статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 Цивільного кодексу України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, саме з 19 липня 2022 року законодавчо врегульовано питання виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, які мають здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому на роботодавця не покладається обов`язок по збереженню та виплаті середнього заробітку за особами, визначеними в ч.3 ст.119 КЗпП України.

При цьому Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з тим, що право на збереження середнього заробітку за період виконання державних обов`язків (мобілізація) у позивача виникло до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, то його норми в силу ст.58 Конституції України не підлягають застосуванню до позивача, оскільки їх застосування фактично призвело до зворотної дії у часі закону, який суттєво погіршує соціальне становище позивача, оскільки до 19 липня 2022 року позивач мав право на отримання винагороди як військовослужбовець і заробітної плати, натомість після 19 липня 2022 року отримує лише винагороду як військовослужбовець, так як суспільні відносини не є сталими та постійно еволюціонують, потребуючи постійної зміни у їх правовому регулюванні. Тому норму ст.58 Конституції України не можна розуміти в тому сенсі, що новими законами не можливе скасування чи погіршення прав та соціальних чи трудових гарантій громадян. У даному випадку відсутність ретроспективної дії закону полягає у відсутності у особи обов`язку повернути всі отримані до змін у законодавстві матеріальні блага, з використанням гарантій після їх скасування у встановленому чинним законодавством порядку.

При цьому позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується винагорода, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону № 2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.

Посилання позивача в апеляційцій скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що збереження заробітку вже мобілізованим працівникам позначатиме дискримінацію колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки з метою уникнення дискримінаційних підходів стосовно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, а також не зарахування періоду перебування на військовій службі до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, є виправданим та відповідає Конституції України.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 06 січня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: