Справа №751/4195/22
Провадження №2/751/242/23
01 березня 2023 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Яременко І. В.
секретаря Шевченко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить у порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134.5 кв.м, залишивши у власності відповідача 1/2 частину вказаного об`єкта нерухомого майна; стягнути з відповідача на її користь 10 043,36 грн на відшкодування понесених судових витрат.
Заявлені вимоги мотивує тим, що 19.07.1993 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.06.2019 шлюб був розірваний, рішення набрало законної сили 16.10.2019. У період перебування у шлюбі, за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 18.04.1997 №885 придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказані об`єкти нерухомості були зареєстровані за ОСОБА_2 . Оскільки у мирному порядку сторонами вирішення питання поділу спільного майна не досягнуто, посилаючись на ст. 60, 70, 71 СК України, просить задовольнити її позов.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити без участі позивача та представника позивача, у разі відсутності відповідача проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 128 ЦПК України. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Ухвалою суду від 01.03.2023 року в порядку ч. 1 ст. 281 ЦПК України прийнято рішення про заочний розгляд справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 19.07.1993 року сторони уклали шлюб, про що Виконкомом Киїнської сільської Ради народних депутатів Чернігівського району та області зроблено актовий запис № 14 від 19.07.1993 року (а.с. 4).
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.06.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 5,6).

Згідно договору купівлі-продажу будинку від 18.04.1997 ОСОБА_2 купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 81).

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 27.10.2022, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Згідно звіту про оцінку об`єкта житлової нерухомості, а саме житлового будинку загальною площею 134,5 кв.м., з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , його загальна вартість становить 1008673,00 грн (а.с. 13-33).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-70 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Зі змісту пунктів 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Так, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, під час розгляду цивільної справи, з урахуванням наданих доказів, судом не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість зменшення частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та відповідного збільшення частки іншого.

Враховуючи, що спірний житловий будинок придбаний в період шлюбу, хоча право власності на нього зареєстровано на відповідача, та з урахуванням наведених вище положень цивільного та сімейного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,5 кв.м., залишивши у праві власності відповідача ОСОБА_2 1/2 частку вказаного об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 5043,40 грн (а.с.56).

Крім того, позивачем було сплачено 5000,00 грн за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 17.10.2022 (а.с.55), Договором про надання правничої допомоги від 17.06.2022, укладеним між адвокатом Марченко Н.М. та ОСОБА_1 (а.с.53), актом прийняття-передачі правових послуг від 17.10.2022 (а.с.54).

Враховуючи наявність документів, що підтверджують сплату відповідачем 5000 грн на професійну правничу допомогу, відсутність клопотання іншої сторони, передбачене ч.5 ст.137 ЦПК України про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд вважає, що вказані витрати є співмірними зі складністю справи та наданими послугами, часом, витраченим на надання послуг, їх обсягом, значенням справи для сторони.

Отже, з ОСОБА_2 на користь позивача належить стягнути витрати, понесені на сплату судового збору та професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, ст.ст. 316, 317, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 141, 223, 247, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) жилий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку жилого будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 134,5 кв.м., залишивши у праві власності ОСОБА_2 1/2 частку вказаного об`єкта нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5043,40 грн (п`ять тисяч сорок три гривні сорок копійок) витрат, понесених на сплату судового збору та 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат, понесених на професійну правничу допомогу, всього до стягнення 10043,40 грн (десять тисяч сорок три гривні сорок копійок).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.03.2023

Головуючий - суддя І. В. Яременко