№ 201/4695/22
провадження 2/201/149/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів перевищення вартості предмета іпотеки та витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 липня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів перевищення вартості предмета іпотеки та витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 31 липня 2018 року позивач з відповідачем уклали змішаний договір з елементами позики та іпотеки; цей договір сторонами в частині передачі житла та його реєстрації, оплати коштів - виконано. Але ринкова вартість квартири станом на день реєстрації права власності за іпотекодержателем - 15 червня 2021 року у відповідності до Висновку експерта № 8 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи зазначається вірно 2 513 800 грн.

У відповідності до абзацу 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» - у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому вказану суму виходячи з вказаної вартості - 2 513 800 грн.. Згідно договору про внесення змін до змішаного договору забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя становили 757 500 грн.. Окрім того, за п. 1 змішаного договору сума штрафу за несвоєчасне повернення боргу згідно умов договору складає 1% від невиконаного зобов`язання. У рахунок погашення заборгованості за змішаним договором було сплачено 74 550 грн. Таким чином, на думку позивача, наявні правові підстави для стягнення на користь позивача суми грошових коштів в рахунок суми, яка є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки, яким була квартира АДРЕСА_1 ринковою вартістю на 15 червня 2022 року 2 513 800 грн. та що набула у власність відповідача 16 червня 2021 року о 13:36:43 над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за змішаним договором з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. від 31 липня 2018 року.

Згідно наданого стороною позивача розрахунку: вартість предмета іпотеки квартири - 2 513 800 грн., сума заборгованості наступна - сума боргу 757 500 грн. + сума штрафу - 7 575 грн. - сума погашення - 74 550 грн. = 690 525 грн., забезпечені іпотекою вимоги - 757 500 грн., 90 % вартості предмета іпотеки - 2 262 420 грн., перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя = 2 262 420 грн - 690 525 грн. = 1 571 895 грн.

На момент перерахування коштів у позивача перед відповідачем були відсутні будь-які грошові зобов`язання, а тому вказана сума коштів зберігається у відповідачів без достатньої правової підстави. У зв`язку із викладеним позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 1 571 895 грн. (один мільйон п`ятсот сімдесят одна тисяча вісімсот дев`яносто п`ять грн.) в рахунок суми, яка є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки, яким була квартира АДРЕСА_1 ринковою вартістю на 15 червня 2022 року 2 513 800 грн. та що набута у власність ОСОБА_2 над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за змішаним договором з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий № 3061 від 31 липня 2018 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 12 405 грн., задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог, викладених обставин і задоволення позову заперечував, вказавши на те, що закон не порушували, вимоги позивача до них безпідставні і не доведені, кошти отримані правомірно, перевищення вказаного позивачем розміру немає, тому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий № 3061. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 1 391 000 грн. (52000 доларів США за курсом НБУ на час укладання договору), зі строком повернення 31 липня 2019 року. ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . 30 липня 2019 року між тими ж сторонами укладено Договір про внесення змін до Змішаного договору з елементами позики та іпотеки, посвідченого 31 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 3061, яким сторони продовжили дію вказаного Договору на один рік, тобто до 31 липня 2020 року та узгодили, що сума боргу на день укладення Договору про внесення змін до вказаного Договору складає 757 500 гривень 00 копійок, що за курсом НБУ станом на 30 липня 2019 року складає - 30 000 доларів США.

За даним договором сином позивача ОСОБА_3 було здійснено декілька виплат за вказаним договором, а саме оплати 02 березня 2020 року - 18 500 грн., 03 листопада 2020 року - 7 500 грн., 02 грудня 2020 року - 14000 грн., 22 грудня 2020 року -7 050 грн. Крім того, додаткові оплати були здійснені 03 березня 2020 року ОСОБА_4 в розмірі 27 500 грн. та 02 листопада 2020 року ОСОБА_5 в розмірі 14 300 грн..

Але позивач стверджує, що ринкова вартість квартири станом на день реєстрації права власності за іпотекодержателем - 15 червня 2021 року у відповідності до Висновку експерта № 8 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи зазначається вірно 2 513 800 грн.

У відповідності до абзацу 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» - у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому вказану суму виходячи з вказаної вартості - 2 513 800 грн.. Згідно договору про внесення змін до змішаного договору забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя становили 757 500 грн.. Окрім того, за п. 1 змішаного договору сума штрафу за несвоєчасне повернення боргу згідно умов договору складає 1% від невиконаного зобов`язання. У рахунок погашення заборгованості за змішаним договором було сплачено 74 550 грн. Таким чином, на думку позивача, наявні правові підстави для стягнення на його користь суми грошових коштів в рахунок суми, яка є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки, яким була квартира АДРЕСА_1 ринковою вартістю на 15 червня 2022 року 2 513 800 грн. та що набула у власність відповідача 16 червня 2021 року о 13:36:43 над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за змішаним договором з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. 31 липня 2018 року.

Згідно наданого стороною позивача розрахунку: вартість предмета іпотеки квартири - 2 513 800 грн., сума заборгованості наступна - сума боргу 757 500 грн. + сума штрафу - 7 575 грн. - сума погашення - 74 550 грн. = 690 525 грн., забезпечені іпотекою вимоги - 757 500 грн., 90 % вартості предмета іпотеки - 2 262 420 грн., перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя = 2 262 420 грн - 690 525 грн. = 1 571 895 грн.

Отже, на момент перерахування коштів у позивача перед відповідачем були відсутні будь-які грошові зобов`язання, а тому вказана сума коштів зберігається у відповідачів без достатньої правової підстави. На звернення позивача до відповідача виплатити вказані кошти фактично отримана відмова. Позивач вважає вказане неправомірним та порушуючим його права, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного Кодексу України.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 31 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., реєстровий № 3061. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 1 391 000 грн. (52000 доларів США за курсом НБУ на час укладання договору), зі строком повернення 31 липня 2019 року. ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . 30 липня 2019 року між тими ж сторонами укладено Договір про внесення змін до Змішаного договору з елементами позики та іпотеки, посвідченого 31 липня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровим № 3061, яким сторони продовжили дію вказаного Договору на один рік, тобто до 31 липня 2020 року та узгодили, що сума боргу на день укладення Договору про внесення змін до вказаного Договору складає 757 500 гривень 00 копійок, що за курсом НБУ станом на 30 липня 2019 року складає - 30 000 доларів США.

За даним договором сином позивача ОСОБА_3 було здійснено декілька виплат за вказаним договором, а саме оплати 02 березня 2020 року - 18 500 грн., 03 листопада 2020 року - 7 500 грн., 02 грудня 2020 року - 14000 грн., 22 грудня 2020 року -7 050 грн. Крім того, додаткові оплати були здійснені 03 березня 2020 року ОСОБА_4 в розмірі 27 500 грн. та 02 листопада 2020 року ОСОБА_5 в розмірі 14 300 грн..

Але позивач зараз стверджує, що ринкова вартість квартири станом на день реєстрації права власності за іпотекодержателем - 15 червня 2021 року у відповідності до Висновку експерта № 8 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи зазначається вірно 2 513 800 грн.

У відповідності до абзацу 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» - у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому вказану суму виходячи з вказаної вартості - 2 513 800 грн.. Згідно договору про внесення змін до змішаного договору забезпечені іпотекою вимоги іпотекодержателя становили 757 500 грн.. Окрім того, за п. 1 змішаного договору сума штрафу за несвоєчасне повернення боргу згідно умов договору складає 1% від невиконаного зобов`язання. У рахунок погашення заборгованості за змішаним договором було сплачено 74 550 грн. Таким чином, на думку позивача, наявні правові підстави для стягнення на його користь суми грошових коштів в рахунок суми, яка є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки, яким була квартира АДРЕСА_1 ринковою вартістю на 15 червня 2022 року 2 513 800 грн. та що набула у власність відповідача 16 червня 2021 року о 13:36:43 над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за змішаним договором з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. 31 липня 2018 року.

Тому відповідач повинен, на думку позивача, сплатити йому 1 571 895 грн.

Суд не погоджується з вказаною позицією позивача з огляду на наступне.

31 липня 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець, іпотекодержатель) було укладено з ОСОБА_1 (позичальник, іпотекодавець) змішаний договір позики та іпотеки.

Відповідно до пункту 1 договору ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла у власність суму грошей у розмірі 52 000 доларів США, з терміном повернення 31 липня 2019 року.

Пунктом 6 договору передбачено, що для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань позичальника, які зазначені у п.п. 1-4 цього договору, іпотекодавець (позичальник) передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 про що було зареєстровано заборону, яка зареєстрована в реєстрі за №3062; 20.

З 31 липня 2018 року до 30 липня 2019 року ОСОБА_1 було погашено заборгованість у розмірі 22 000 доларів США.

В свою чергу 30 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін до змішаного договору з елементами позики та іпотеки, посвідченого 31 липня 2018 року відповідно до умов якого: пункт 1 - сторони домовились продовжити дію змішаного договору з елементами позики та іпотеки від 31 липня 2018 року строком на один рік, тобто до 31 липня 2020 року; пункт 2 - сума боргу зменшилась та складає 30 000 доларів США; пункт 3 - інші положення договору залишилися без змін.

У зв`язку із не виконанням умов договору щодо повернення грошових коштів, ОСОБА_2 було направлено вимоги 11 березня 2021 року та 12 квітня 2021 року котрі були отримані ОСОБА_1 14 квітня 2021 року. Дана обставина не заперечується позивачем та такі доводи відсутні у позовній заяві.

Щодо суми заборгованості. З урахуванням зазначеного, договору, сума боргу за тілом позики становить 30 000 доларів США. Пунктом 1 змішаного договору з елементами позики та іпотеки сторони передбачили - у випадку несвоєчасного повернення суми боргу (або будь-якої його частини за графіком) позичальник ОСОБА_1 зобов`язується виплатити позикодавцю ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 (один) % від суми боргу, але не більше ніж за 90 днів.

Частиною 2 статті 549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Тобто, штрафна санкція встановлюється у будь-яких правовідносинах для стимулювання сторін до належного виконання своїх обов`язків по договору. І саме її зростання стимулює вчасно виконати свій обов`язок.

Позивач зазначає, договором передбачено лише штраф у розмірі 1%, тобто 300 доларів. Такі доводи є лише емоційним проявом та намагання зменшити розмір боргу. Вони не ґрунтуються на наявних доказах, наданих документах, суперечать логіці, з урахуванням зазначення періоду нарахування штрафу - не більше ніж за 90 днів.

Також, доказом цього є вимоги про усунення порушення від 11 березня 2021 року та 12 квітня 2021 року; довідка про суму боргу за основним зобов`язанням станом на 15 червня 2021 року, в яких зазначено, що сума боргу становить 30 000 доларів та штрафні санкції 27 000 доларів в гривневому еквіваленті станом на 15 червня 2021 року - 1 538 754.9 гривень.

Постановою апеляційного суду по справі №. 201/8058/21 підтверджено правомірність звернення стягнення на предмет іпотеки за даними сумами зобов`язання.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У червні 2021 року було здійснене звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на вищезазначену квартиру. Звернення стягнення, зокрема, відбулося на підставі оцінки за ціною 1 224 841 гривні. Доказом зазначеного є рішення постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2022 року по справі № 3201/8058/21 та висновок про вартість оцінки.

Частино 5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. *

Тобто, дана вимога матеріального права передбачає, якщо оцінка предмета іпотеки котра була визначена для набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку перевищує вимоги Іпотекодежжателя, то різниця між розрахунком 90% вартості оцінки предмету іпотеки та боргом підлягає відшкодуванню Іпотекодавцю.

В даному випадку борг становив 57 000 доларів США, що станом на дату проведення державної реєстрації становив - І 538 754.9 гривень. Станом на 15 червня 2021 року курс долару відносно гривні становив 26.9957 гривень - день подачі документів для реєстрації.

Відповідно до оцінки, вартість майна визначена у розмірі 1 224 841 грн., що підтверджено також постановою апеляційного суду по справі № 201/8058/21. Дев`яносто відсотків вартості предмета іпотеки становить 1 102 356.9 грн., борг 1 538 754.9 гривень. Отже перевищення не відбулося.

Оцінка вартості житла, на підставі якої було звернення стягнення на предмет іпотеки ніким не оскаржувалась. Отже, у даному випадку не відбулося перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог.

Відповідно до Договору про внесення змін до змішаного договору з елементами позики та іпотеки посвідченого 31 липня 2018 року приватним нотаріусом Батовою Л.Г. за реєстровим № 3061 (п. 2) сума боргу на сьогоднішній день зменшилась та складає 30 000 доларів США. Даним договором про внесення змін було встановлено строк повернення грошових коштів 31 липня 2020 року. Грошові кошти повернуті не були.

Пунктом 1 змішаного договору з елементами позики та іпотеки сторони передбачили - у випадку несвоєчасного повернення суми боргу (або будь-якої його частини за графіком) позичальник ОСОБА_1 зобов`язується виплатити позикодавцю ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 (один) % від суми боргу, але не більше ніж за 90 днів.

Частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Тобто, штрафна санкція встановлюється у будь-яких правовідносинах для стимулювання сторін до належного виконання своїх обов`язків по договору. І саме її зростання стимулює вчасно виконати свій обов`язок.

Позивач зазначає, договором передбачено лише штраф у розмірі 1%, тобто 300 доларів, що протирічить зазначеному, не грунтується на законі і не підтверджено доказами.

Позивач посилається, що рішенням суду було встановлено погашення заборгованості різними особами перед ОСОБА_2 за договором у загальному розмірі 74 550 грн.. Вказане не відповідає дійсності, оскільки в описовій частині рішення зазначені дані обставини як позиція позивача викладена у позовній заяві, у мотивувальній частині рішення відсутнє встановлення таких обставин та у резолютивній частині зазначено про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення зобов`язання. Рішення набрало законної сили та не було оскаржено. Це рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року.

Крім того, позивач долучає до даної позовної заяви висновок експерта №8 від 21 вересня 2021 року про визначення ринкової вартості предмета іпотеки станом на 15 червня 2021 року. Але дана оцінка не була предметом дослідження у справі № 201/8058/21, оскільки подана в супереч вимог Цивільного процесуального кодексу України. Позивач посилається, що ринкова вартість відповідно до даного висновку експерта становить 2 513 803 гривні. У позовній заяві зазначає, що вартість квартири становить 2 538 000 грн., звідки взялась дана сума невідомо. В подальшому зазначає про розрахунок заборгованості, котрий не відповідає дійсності, а саме: сума боргу, сума штрафу, сума погашення. З урахуванням викладено, вбачається що вартість предмету іпотеки згідно оцінки на підставі якої відбулося звернення стягнення становить 1 224 841 грн., розмір забезпечених вимог становить 1 538 754.9 гривень. Тобто перевищення не відбулося.

Щодо посилання позивача на власну оцінку зроблену начебто раніше, то керуючись вимогами статті 37 Закону України «Про іпотеку» і відповідно до розрахунку формули, беруться до уваги всі складові на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, оцінка на підставі якої було звернено стягнення та сума боргу. Законом не передбачено, що у разі в подальшому проведення оцінки Іпотекодавцем можливо стягнути 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Оцінка, на підставі якої було звернено стягнення не оскаржувалась та відповідно не була скасована.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення.

Відповідно до ч. 1, 2 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодного належного докази порушення або не визнання прав позивача в позовній заяві не наведено, що також свідчить про відсутність будь-яких підстав для задоволення позовної заяви.

Не може суд прийняти до уваги доводи сторони позивача про наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і об`єктивні не підтверджені належними доказами, а також спотворюють та трактують на власний розсуд висновки ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів перевищення вартості предмета іпотеки та витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю в межах заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 18, 203, 215, 549 ЦК України, ст. 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів перевищення вартості предмета іпотеки та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 02 березня 2023 року.

Суддя -