КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4471/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в якій просив суд: скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину ОСОБА_1 до повного виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-2657/09 від 19 листопада 2009 року, № 2-2643/2009 від 25 квітня 2009 року, № 2-2658/09 від 18 травня 2011 року, виданих Святошинським районним судом міста Києва.

Свої вимоги мотивував тим, що 25 листопада 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 755/19651/21 подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. задоволено та тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - до повного виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-2658/09 від 18 травня 2011 року, № 2-2657/09 від 19 листопада 2009 року, № 2-2643/2009 від 25 квітня 2009 року, що видані Святошинським районним судом міста Києва.

Відтак, для того, щоб обмежити одну із головних конституційних свобод громадянина - свободу вільного пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України - необхідно достеменно встановити умисне ухилення від виконання зобов`язань, яке зокрема включає в себе обізнаність особи про наявність в неї зобов`язань та вчинення нею дій, спрямованих на ухилення від їхнього виконання.

Вказував, що задовольняючи подання приватного виконавця, суд виходив з того, що «станом на час розгляду подання боржник не здійснив жодних заходів щодо добровільного виконання рішення суду, не повідомив про повне чи часткове виконання рішення, виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення. Крім того, за матеріалами виконавчого провадження убачається ухилення боржника від виконання рішення суду. Таким чином, як убачається з матеріалів подання, боржником ОСОБА_1 рішення суду добровільно не виконані, при цьому приватним виконавцем здійснені всі заходи по виклику боржника, його приводу, виявленню наявності його рухомого та нерухомого майна, розшуку майна боржника, розшуку боржника, отримання відомостей про майно боржника, грошових коштів, його доходів, місця проживання боржника.».

У заяві наголошував, що він не ухилявся від виконання вищевказаних зобов`язань, зокрема, не вчиняв жодних свідомих дій, спрямованих на ухилення від їхнього виконання, не вчиняв жодних дій щодо відчуження або переховування належного йому майна чи грошових коштів, посилаючись на те, що в ході виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 27838804 було здійснено опис та арешт майна боржника, якими вилучено два транспортні засоби.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що судом зроблено хибний висновок та посилання на те, що на час розгляду подання боржник не здійснив жодних заходів щодо добровільного виконання рішення суду, не повідомив про повне чи часткове виконання рішення, виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення. Крім того, за матеріалами виконавчого провадження убачається ухилення боржника від виконання рішення суду.

Вважає, що вищевказані висновки суду не відповідають дійсності, оскільки відповідно до вимог виконавчого листа № 2-2658/09 від 18 травня 2011 року Святошинського районного суду міста Києва предметом стягнення є автомобіль марки «HYUNDAI», модель HD-78-06E. 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама), тип ТЗ-вантажний евакуатор, р/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 .

Зазначає, що виконавчий лист № 2-2658/09 вже перебував на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби та в межах його виконання державним виконавцем Святецьким Д. М. 05 серпня 2013 року складено акт опису й арешту майна, яким описано й арештовано транспортний засіб HYUNDAI HD-78-06E, вантажний евакуатор, д/н НОМЕР_1 .

Відтак, апелянт вважає, що фактично ним з додержанням всіх вимог Закону України «Про виконавче провадження» надано транспортний засіб для складання акту опису й арешту майна з метою здійснення його подальшої оцінки та реалізації в межах виконавчого провадження. Зазначає, що предметом застави за виконавчим листом № 2-2658/09 від 18 травня 2011 року є саме наданий ним транспортний засіб HYUNDAI.

Після складення зазначеного акту він фактично припинив користуватися транспортним засобом HYUNDAI, місце його знаходження та подальші дії відносного нього боржнику не відомо.

Тож, боржник наголошує, що за виконавчим документом звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу, а тому факт ухилення від виконання судового рішення є непідтвердженим, недоведеним та такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, апелянт ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою у задоволені подання приватного виконавця округу міста Києва Телявського А.М. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа відмовити у повному обсязі.

10 січня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М., у якому останній проти задоволення скарги заперечує та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Так, у відзиві приватний виконавець вказує, що боржник повідомлений про відкриття трьох виконавчих проваджень, однак останній не вчиняє жодних дій спрямованих на виконання рішення суду та не надає запитуваних приватним виконавцем документів, а отже прямо та навмисно перешкоджає виконанню судового рішення.

Крім того, згідно відповіді наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, у період з 21 серпня 2020 року по 01 листопада 2021 року, боржник ОСОБА_1 8 разів перетнув державний кордон України, що тягне за собою значні фінансові втрати, які могли б бути спрямовані на виконання судового рішення.

При апеляційному розгляді справи представник стягувача АТ «Укргазбанк» Микайилов Р.Р. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених в ухвалі суду. Вважає судове рішення суду таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на апеляційний розгляд справи не з`явився.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника стягувача - АТ «Укргазбанк» Микайилова Р.Р., дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так суд першої інстанції, розглядаючи вказану справу установив, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. перебуває зведене виконавче провадження № 62918935, боржником у якому є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а стягувачем ПАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478:

- з примусового виконання виконавчого листа № 2-2658/09 від 18 травня 2011 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва: про стягнення з боржника та ОСОБА_2 солідарно на користь стягувача 39 742,94 доларів США та 7 105,66 грн заборгованості за кредитним договором, 1 730,00 грн судових витрат, а всього на загальну суму 39 742,94 доларів США та 8 835,66 грн; стягнення з боржника на користь стягувача штрафних санкцій у розмірі 10 945,00 грн; звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки «HYUNDAI», модель HD-78-06Е, 2008 р. випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_3 , тип ТЗ - вантажний евакуатор, р/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 (ВП 62858854);

- з примусового виконання виконавчого листа № 2-2657/09 від 19 листопада 2009 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з боржника та ОСОБА_3 солідарно на користь стягувача 36 696,06 доларів США та 5 200,34 грн заборгованості за кредитним договором, 1 952,00 грн судових витрат, а всього на загальну суму 36 696,06 доларів США та 7 152,34 грн (ВП № 63073687);

- з примусового виконання виконавчого листа № 2-2643/2009 від 25 квітня 2009 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з боржника та ОСОБА_3 солідарно на користь стягувача заборгованість за кредитним договором № 186-Ф/07 від 23.08.2007 у сумі 11 393,07 доларів США і 1 705,31 грн та сплачений судовий збір у сумі 886,34 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 252,00 грн (ВП № 62909441).

За вказаними виконавчими документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 25 листопада 2021 року тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 - до повного виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-2658/09 від 18.05.2011, № 2-2657/09 від 19.11.2009, № 2-2643/2009 від 25.04.2009, що видані Святошинським районним судом м. Києва.

Зазначену ухвалу ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржував, погодившись таким чином із висновками суду першої інстанції, викладеними в ній. Разом із тим у серпні 2022 року звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у правів виїзду за межі України.

Вирішуючи подану ОСОБА_1 заяву та відмовляючи у її задоволенні суд першої інстанції зазначив, що на час розгляду заяви боржник не здійснив жодних заходів щодо добровільного виконання рішення суду, не повідомив про повне чи часткове виконання рішення, виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення. Крім того, за матеріалами виконавчого провадження убачається ухилення боржника від виконання рішення суду.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).

Так, згідно ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Оскільки про наявність таких обставин, підстав та факторів, підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, заявником не повідомлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для скасування обмежувальних заходів.

Так, підставами звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною заявою було те, що він не ухиляється від виконання рішення суду, не вчиняє свідомих дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення і виконує зобов`язання за рішенням суду, оскільки ще в 2012 році в ході виконання вище вказаних рішень суду ним було передано наявні в нього на той час транспортні засоби ВАЗ 11193 та Hyundai, 2008 року випуску. Разом із тим, заборона у тимчасовому виїзді за межі України порушує його конституційні права, зокрема, право на вільний перетин кордону за межі України.

Апеляційний суд перевіряючи доводи апелянта враховує, що Дніпровський районний суд м. Києва, розглядаючи 25 листопада 2021 року подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України встановив, що вжитими приватним виконавцем заходами виявити майно боржника чи інші активи на які б можна було звернути стягнення не вдалося. В добровільному порядку рішення суду боржник не виконує. Разом із тим, за інформацією, наданою Державною прикордонною службою України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 та з 21 серпня 2020 року по 01 листопада 2021 року боржник 8 разів перетнув державний кордон України. Вимоги приватного виконавця щодо подання боржником декларації про доходи та майно останнім не виконано.

З урахуванням вище вказаних обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не здійснив жодних заходів щодо добровільного виконання рішення суду, не повідомив про повне чи часткове виконання рішення, виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення. Крім того, за матеріалами виконавчого провадження убачається ухилення боржника від виконання рішення суду.

ОСОБА_1 із вказаними висновками суду першої інстанції фактично погодився та не оскаржував зазначену вище ухвалу суду в апеляційному порядку.

Звертаючись до суду із вказаною заявою належних та допустимих доказів про виконання рішення суду не надав, тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Щодо доводів апелянта про те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення і не може продовжуватися тривалий час з урахуванням положень ст.2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні приписи містяться у ст. 313 ЦК України, згідно якої фізична особа має право на свободу пересування та має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Колегія суддів відповідно до приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки відповідачу (боржнику), а й іншій стороні - позивачу (стягувачу), в тому числі при вирішенні питання про встановлення обмежень у випадку невиконання судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст.6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас свобода пересування особи гарантована ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п.49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п.п.78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (справа "Луордо проти Італії" п.96, справа "Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини" п.35, справа "Рінер проти Болгарії" п.121, справа "Стецов проти України п.32).

Отже, ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

В даному випадку з урахуванням встановлених обставин втручання у право боржника ОСОБА_1 на свободу вільного пересування очевидно та поза всяким розумним сумнівом є таким, що здійснюється у відповідності із законом, тобто у відповідності із п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 441 ЦПК України, та з метою захисту прав та інтересів стягувача АТ «Укргазбанк».

Окрім того, таке втручання є пропорційним переслідуваній меті, оскільки як вище вказувалося по-перше, наявні докази про свідоме (умисне) ухилення боржника від виконання судового рішення, по-друге, необхідність вжиття такої юридичної санкції як тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлено ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року, яка не змінена та не скасована, по-третє, вжите обмеження на момент подачі заяви існувало менше одного року, що не є тривалим періодом обмеження, по-четверте, вжите обмеження сприяє погашенню боргу.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 441 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 березня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв