Справа № 587/1212/21
16 березня 2023 року Сумський районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Гончаренко Л.М., за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Турченко С.П. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Висєканцева Тетяна Сергіївна про визнання договору дарування недійсним,

У червні 2021 року представник позивачки звернувся до суду з позовом до до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Висєканцева Т.С. про визнання договору дарування недійсним, в подальшому свої вимоги уточнив. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що за рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23.11.2006 по справі №2-744/2006 було визнано за позивачкою право власності на частину домоволодіння з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , а право власності на частини даного домоволодіння визнано за колишнім чоловіком ОСОБА_5 . Визначено порядок користування даним домоволодіння, виділивши позивачці в користування кімнати 1-5, 1-6; кімнати 1-7, 1-8. ОСОБА_5 кімнати 1-1,1-2,1-3, 1-4 залишено в спільному користуванні сторін. Споруду «В», ( гараж) залишено в користуванні позивачки, споруду «Г» (сарай) залишено в користування ОСОБА_5 , споруду «Д» ( вбиральня) та «Б»(кухня) залишено в спільному користуванні. Визнано за позивачкою право власності на частину земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0878 га та частину земельної ділянки площею 0,3294 га. Згідно ухвали Сумського районного суду Сумської області від 26.03.2007 усунуто описку в рішенні суду від 23.11.2006 щодо порядку користування вказавши: визначити порядок користування даним домоволодіння, виділивши позивачці в користування кімнати 1-5, 1-6; кімнати 1-7, 1-8 залишити в користуванні ОСОБА_5 , кімнати 1-1,1-2,1-3, 1-4 залишено в спільному користуванні сторін. Споруду «В», ( гараж) залишено в користуванні ОСОБА_5 , споруду «Г» (сарай) залишено в користування ОСОБА_2 , споруду «Д» (вбиральня) та «Б» (кухня) залишено в спільному користуванні. 21.09.2009 колишній чоловік позивачки- ОСОБА_5 відчужив за договором купівлі-продажу частини вищевказаного домоволодіння ОСОБА_4 із визначенням порядку користування зазначеного в рішенні Сумського районного суду Сумської області від 23.11.2006. Надалі ОСОБА_4 відчужив за договором дарування від 18.02.2016 ОСОБА_3 належні йому частинку домоволодіння. Однак у вказаному договорі дарування від 18.02.2016 посвідченого приватним нотаріусом Сумського МНО Висєканцевою Т.С. вказано про передачу на праві спільного користування новому власнику ОСОБА_3 лише кімнат 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, вбиральня «Д», кухня «Б». Тоді як, кімнати 1-7, 1-8 та гараж «В», безпідставно було передано ОСОБА_4 новому власнику частини домоволодіння з надвірними спорудами ОСОБА_3 у власність. Вказаний договір дарування частини житлового будинку є неправомірним, адже ОСОБА_3 набула у власність кімнати 1-7, 1-8 та гараж «В», хоча вказані кімнати належали попередньому власнику лише на праві користування. Пізніше, отримавши доопрацьований висновок від експертів комісійної судової будівельно-технічної, земельної експертизи від 19.11.2019 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділення їй в натурі як окремого об`єкту нерухомого майна частину житлового будинку, позивачка дізналася, що ОСОБА_3 наполягає на задоволенні розподілу майна із відведенням неналежних їх на праві власності кімнат 1-7, 1-8 та гаражу «В», посилаючись на договір дарування частки житлового будинку. Позивачка не бачила даного договору дарування до долучення такого відповідачкою у справі №587/666/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки з майна в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі нерухомого майна. В котрій позивачка лише 09.08.2019 у додатках до уточненого позову ОСОБА_3 змогла побачити оспорюваний договір. Тому вважала, що строк давності нею пропушено з поважних причин, так як про існування договору вона дізналась лише 09.08.2019. Запис про державну реєстрації права власності за даним договором дарування є також неправомірним, адже документи подані відповідачкою для припинення проведення державної реєстрації а саме договір дарування частки домоволодіння в частині передачі у власність кімнат 1-7, 1-8, гаражу «В» засвідчений нотаріусом з порушенням ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, а відтак запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_3 є незаконним. А тому просив поновити строк звернення до суду на оскарження договору дарування частини будинку, визнати договір дарування частини житлового будинку в частині передачі у власність кімнат 1-7,1-8 , гаражу «В» недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, скасувати запис державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_3 на частини житлового будинку, стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу.
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначала, що її права порушені, в результаті вона залишилась без житла, проживає на зйомній квартирі.
Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково зазначив, щодо договору дарування нотаріусом було безпідставно внесено пункт про передачу у власність ОСОБА_3 конкретних приміщень будинку та гаражу. В подальшому цей договір було використано під час розгляду справи про поділ майна в натурі. Спірним договором дарування було порушено права позивачки, так як при визначені варіанту поділу в іншій цивільній справі, як в апеляційній та касаційній інстанції, було використано цей договір, йде посилання на пункт договору, що у власності відповідачки ОСОБА_3 вже перебуває вказане майно. В результаті позивачці виділена частина майна, яка непридатна для проживання. Про даний договір їй стало відомо у 2019 році, вона перебувала на лікуванні як онкохвора, а тому не могла звернутись до суду раніше, а тому є підстави для поновлення їй строку давності звернення до суду. Заявлені позовні вимоги направлені на те, щоб поновити права позивачки, щоб було засобом для перегляду рішень судів про поділ майна в натурі.
Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначав, що даним договором не було порушено прав позивачки. Зазначення в договорі дарування, що ОСОБА_3 перейшло у власність, а не в користування кімнат та гаражу, не вплинуло на прийняття судом в подальшому рішення від 15.11.2021 про поділ майна в натурі. За цим рішенням суду було проведено поділ майна та сторонам було передано не те майно, що вказано у договорі, яке рахується у власності ОСОБА_3 , а саме одна кімната перейшла позивачці, а інша залишилась відповідачці, а тому цей договір не вплинув на результати поділу майна в натурі. Фактично має місце незгода позивачки з рішенням суду про поділ майна в натурі у іншій справі. Рішення пройшло перегляд у всіх інстанціях. Даний договір дарування був укладений у 2016 році, позивачка не вживала заходів для з`ясування підстав набуття права власності. Позивачка посилається, на те що не могла раніше звернутись з даним позовом раніше, так як хворіла, але у справі про поділ майна нею були залучені адвокати, нею був заявлений зустрічний позов, заявлялось клопотання про проведення експертизи, а тому не було перешкод звернутись з цим позовом раніше. Тому не має підстав для поновлення строку позовної давності. В своєму відзиві поданому 20.07.2021 зазначав, що позов не направлено на відновлення порушених прав чи інтересів. Зокрема в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на частину будинку, без визначення конкретних кімнат. Кімнатами 1-7, 1-8 та гаражем «В» ОСОБА_3 користується з урахуванням рішення суду, яким визначено відповідний порядок. В свою чергу позивач користується кімнатами 1-5,1-6. Позовні вимоги щодо скасування в цілому реєстраційного запису не узгоджується з вимогою про визнання недійсним правочину в частині передачі у власність кімнат, гаражу. Позов подано з пропуском строку позовної давності, про необхідність застосування якого просить відповідачка. В березні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про поділ будинку у натурі, до позову було додано і копію договору дарування від 18.02.2016, а також висновок експертного дослідження, в якому визначено варіанти поділу будинку. Тобто зміст договору дарування позивачці був достаменно відомий ще у березні 2017 року, проте у визначений трьох річний строк вона з позовом не звернулась. Просив відмовити у позові, стягнути витрати на правову допомогу в сумі 6800 грн.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином.
Третя особа: приватний нотаріус Висєканцева Т.С. в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначала, що посвідчувала договір купівлі-продажу та договір дарування в даній справі. Договір дарування нею був посвідчений на підставі рішення суду та ухвали про уточнення рішення, так як пройшло декілька років, вона дати договорів, рішень вже не пам`ятає. Сторони після посвідчення договорів до неї з заявами про уточнення, зміну, міну договорів до неї не звертались. Сторони підписували ці договори, читали текст, питань з цього приводу в них не виникало. На даний час у позивачки та відповідачки вже не спільна власність, договір який вона посвідчила вже не має юридичного значення. Було прийнято рішення суду про поділ майна в натурі. В державному реєстрі нерухомого майна вже відкриті два розділи, у кожного з сторін вже зареєстровано право власності. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Однак, вимога про розірвання оспорюваного договору заявлена через 5 років. Зміст вказаного договору позивачу був відомий, оскільки у сторін тривалі судові спори за житловий будинок.
Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, з`ясуваши правові позиції сторін, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 23.11.2006 по справі №2-744/2006 за позивачкою ОСОБА_2 визнано право власності на частину домоволодіння з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , а право власності на частини даного домоволодіння визнано за колишнім чоловіком ОСОБА_5 . Визначено порядок користування даним домоволодінням, виділивши позивачці в користування кімнати 1-5, 1-6; кімнати 1-7, 1-8 залишити в користуванні ОСОБА_5 ; кімнати 1-1,1-2, 1-3, 1-4 залишити в спільному користуванні сторін. Споруду «В», (гараж) залишити в користуванні позивачки, споруду «Г» (сарай) залишити в користування ОСОБА_5 , споруду «Д» (вбиральня) та «Б»(кухня) залишити в спільному користуванні. ( а.с.-8)
Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 26.03.2007 усунуто описку в рішенні суду від 23.11.2006 щодо порядку користування вказавши: визначити порядок користування даним домоволодіння, виділивши позивачці в користування кімнати 1-5, 1-6; кімнати 1-7, 1-8 залишити в користуванні ОСОБА_5 ; кімнати 1-1,1-2,1-3, 1-4 залишити в загальному користуванні сторін. Споруду «В»( гараж) залишити в користуванні ОСОБА_5 , споруду «Г» (сарай) залишити в користування ОСОБА_2 , споруди «Д» (вбиральня) та «Б» (кухня) залишити в спільному користуванні сторін.( а.с.10)
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Сумське міське БТІ» від 28.04.2007 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частини будинку за адресою АДРЕСА_1 .( а.с.11)
Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.09.2009 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 купив частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 із визначенням порядку користування відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 23.11.2006 та ухвали Сумського районного суду Сумської області від 26.03.2007.( а.с.12)
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Сумське міське БТІ» від 21.10.2009 за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на частини будинку за адресою АДРЕСА_1 .( а.с.13)
Як вбачається з тексту договору дарування частки житлового будинку від 18.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєканцевою Т.С., ОСОБА_3 від ОСОБА_4 отримала у власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 . У п. 1.2 даного договору зазначено, що у власність обдарованої переходить: кімнати 1-7, 1-8, гараж «В». Порядок користування кімнатами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, вбиральня «Д», кухня «Б»- залишаються в загальному користуванні зі співвласником.( а.с81)
В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено, що за ОСОБА_3 зареєстровано 18.02.2016 приватним нотаріусом Висєканцевою Т.С.приватна спільна часткова власність на житлового будинку, з надвірними побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 . ( а.с.19-21)
Як вбачається з рішення Сумського районного суду Сумської області від 15.11.2021 року в справі №587/666/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі з майна, що є спільною частковою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ нерухомого майна в натурі позов ОСОБА_3 було задоволено повністю, а позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вказаним рішенням виділено ОСОБА_3 в натурі, як окремий об`єкт нерухомого майна частину житлового будинку з надвірними спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1 , виділивши в житловому будинку приміщення 1-8 (житлова) площею 18,1 кв. м, приміщення 1-1 (топочна) площею 4,1 кв. м; приміщення 1-2 (санвузол) площею 5,3 кв.м, приміщення 1-3 (коридор) площею 9,7 кв. м; приміщення 1-4 (кухня) площею 15,9 кв.м; частину приміщення 1-5 житлова, усього загальною площею 66,55 кв. м; в надвірних спорудах: погріб (літера - «п/г»), гараж (літера «В»), хвіртка № 1, ворота № 2, огорожа № 3, огорожа № 4, ворота № 6. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки житлового будинку 2 578, 00 грн. Виділити ОСОБА_2 в натурі, як окремий об`єкт нерухомого майна частину житлового будинку з надвірними спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1 , виділивши в житловому будинку приміщення 1-7 (житлова) площею 19,0 кв. м, приміщення 1-6 (житлова) площею 27,6 кв. м; частину приміщення 1-5 (житлова), усього загальною площею 60,05 кв. м; в надвірних спорудах: сарай (літера - «Г»), вбиральня (літера «Д»), сарай (літера «Е»), кухня (літера «Б»), хвіртка № 7, огорожа № 5.( а.с.120-123)
Постановою Сумського апеляційного суду від 01.02.2022 рішення Сумського районного суду Сумської області від 15.11.2021 року в справі №587/666/17 скасовано в частині стягнення витрат за проведення експертизи, в іншій частині рішення суду залишено без змін.( а.с.124-132)
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.
За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
У даній справі позов про визнання недійсним договору дарування заявлено особою, яка не була стороною даного договору.
При зверненні до суду позивачка посилалась, що її права порушено так як нотаріусом безпідставно було внесено до тексту договору дарування пункт про передачу у власність ОСОБА_3 конкретних приміщень, в подальшому при винесені судом рішення про поділ домоволодіння в натурі цей договір був врахований судом для визначення варіанту поділу домоволодіння в натурі між нею та відповідачкою ОСОБА_3 .
Разом з тим, вказані обставини не знайшли свого підтвердження. Як вбачається з рішення Сумського районного суду Сумської області від 15.11.2021 року в справі №587/666/17, яке набрало законної сили, судом було проведено поділ нерухомого майна, що є в спільній частковій власності між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідно до вказаного рішення ОСОБА_2 перейшло у власність приміщення кімнати 1-7, а приміщення кімнати 1-8 виділено ОСОБА_3 , а тому посилання позивачки на те, що у п. 1.2 спірного договору зазначено, що у власність обдарованої ОСОБА_3 переходить: кімнати 1-7, 1-8, гараж «В», та це було враховано судом при поділі майна та порушує її права є безпідставними.
З огляду на це вказана вимога про визнання договору дарування недійсним в частині передачі у власність приміщень задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довів порушення свого права.
В свою чергу відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Оскільки вимога про скасування запису державної реєстрації права власності є похідною вимогою, відповідно вказана вимога також не підлягає задоволенню. Крім того, інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено, що за ОСОБА_3 зареєстровано 18.02.2016 приватним нотаріусом Висєканцевою Т.С.приватна спільна часткова власність на житлового будинку, з надвірними побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 . ( а.с.19-21)
Розподіл судових витрат необхідно провести у відповідності з ст. 141 ЦПК України.
Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат,пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу 20.07.2021 представник відповідача адвокат Турченко С.П. подав до Сумського районного суду Сумської області договір про надання правової допомоги від 12.07.2021(а.с.50), додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 12.07.2021( а.с.51), рахунок( а.с.52), квитанцію № 1-547К, від 20.07.2021 про сплату ОСОБА_3 6800,00 грн правової допомоги ОСОБА_7 ( а.с.53), ордер серія АІ № 1134011 від 20.07.2021( а.с.54).
Представник позивачки ОСОБА_1 19.01.2023 року подав заперечення щодо стягнення судових витрат, вважав заявлену суму неспівмірною, зазначав, що позивачка є інвалідом ІІ групи, тому просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які 19.01.2023 представником позивача було подано заяву.
Розподіляючи витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані стороною відповідача не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Таким чином, з урахуванням критеріїв розумності, обґрунтованості та справедливості, суд вважає, що зазначена представником відповідача сума гонорару є неспівмірною із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг і витраченим адвокатом часом на надання таких послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
А тому суд вважає доцільним стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 183,355,356, 364, 367 ЦК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Висєканцева Тетяна Сергіївна про визнання договору дарування недійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , зареєстрованої АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правову допомогу.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 20 березня 2023 року.

Суддя Л.М. Гончаренко