Провадження № 2/161/725/23
У Х В А Л А

17 березня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

прокурора Ольшевської С.І.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів Татарин В.В., ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою Першого заступника керівника Луцької окружної прокуратури, яка подана в інтересах держави в особі Луцької міської ради, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів

В С Т А Н О В И В:

29.12.2022 року Перший заступник керівника Луцької окружної прокуратури, звернувся до суду з позовом в інтересах держави, в особі Луцької міської ради, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , предметом якого є стягнення з відповідачів на користь органу місцевого самоврядування безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою.

07.03.2023 року від представника відповідачів адвоката Татарин В.М. до канцеляріі суду надійшло клопотання про залишення вищевказаної позовної заяви без розгляду. В обгрунтування підстав клопотання остання зазначає, що прокурор при поданні даного позову не навів достатніх аргументів щодо необхідності здійснення захисту інтересів держави в особі Луцької міської ради, а саме: що посадові особи Луцької міської ради у розумні строки, за відсутності об`єктивних перешкод для звернення з позовом до суду, не вжили заходів до стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів, тобто підстави для представництва інтересів держави в суд останнім не наведені. Враховуючи наведене та з урахуванням правової позиції Верховного Суд України, висловленої у постановах від 18.08.2020 року у справі № 914/1844/18 та від 08.12.2020 року у справі № 908/1664/19, просить суд залишити позов Першого заступника керівника Луцької окружної прокуратури, яка подана в інтересах держави в особі Луцької міської ради, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів без розгляду.

В судовому засіданні представники відповідача вищевказане клопотання підтримали із зазначених у ньому підстав, просили його задовольнити.

Прокурор Ольшевська С.І. проти задоволення клопотання заперечувала, вважає, що в даному випадку передбачені законом підстави для залишення позову без розгляду відсутні, просила у задоволенні клопотання відмовити.

Представник позивача щодо задоволення клопотання про залишення позовної заяви без розгляду заперечував, вважає його безпідставним.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02.06.2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30.09.2016 року, Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушень; інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення де суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень ч. ч. 3 5 ст. 56 ЦПК України та ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому, розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

В такий спосіб перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Водночас підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави

Аналогічна правова позиція неодноразова викладалась у постановах Верховного Суду, зокрема, від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 року у справі № 924/1237/17 та від 18.08.2020 року у справі № 914/1844/18.

Відтак, визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу місцевого самоврядування, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої ч. ч. 3 та 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави.

Подібний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 922/708/19.

Окрім того, прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абз. 3 ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», усталеної судової практики щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, сформованих, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 року у справі № 698/119/18, від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18, Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 922/708/19, суду необхідно встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для захисту прокурором інтересів держави у суді; дотримання/недотримання прокурором процедури, встановленої ч. ч. 3 та 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у своїх постановах від 08.12.2020 року по справі № 908/1664/19 та від 13.04.2022 року по справі № 815/1484/18.

Як встановлено судом, Луцька окружна прокуратура 19.08.2022 року (за вих. № 53-4988ВИХ-22 звернулася до Луцької міської ради з листом щодо вирішення питання про проведення претензійно-позовної роботи з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (з приводу правовідносин, які є предметом даного спору), шляхом скерування відповідного листа з вимогою про сплату зазначеної суми коштів, а у разі не сплати заборгованості вирішити питання про її стягнення в судовому порядку (а.с. 35).

У відповідь на вищевказаний лист Луцькою міською радою 07.09.2022 року (за вих. № 1.1-9/3378/2022) було повідомлено Луцьку окружну прокуратуру про скерування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимог про сплату спірної заборгованості (а.с. 36).

З приводу правовідносин, які виникли між сторонами даного спору та стосуються передачі відповідачам у користування земельної ділянки, Луцькою окружною прокуратурою від 07.10.2022 року (за вих. № 53-6275ВИХ-22) та від 09.12.2022 року (за вих. № 53-7722ВИХ-22) адресувалися Луцькій міській раді запити на отримання інформації, у відповідь на що органом місцевого самоврядування надавалися листи, які не містили відомостей про можливість врегулювання спору в позасудовому порядку, або ж щодо подачі Луцькою міською радою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позовної заяви про стягнення безпідставно збережених коштів (а.с. 37-46).

Наведене вище, на переконання суду, свідчить про те, що виконуючи приписи ч. 3 ст. 56 ЦПК України і ч. ч. 3 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор при поданні позовної заяви навів достатні аргументи щодо необхідності здійснення захисту інтересів держави в особі Луцької міської ради, оскільки посадові особи Луцької міської ради у розумні строки (протягом більш як 4 місяці), за відсутності об`єктивних перешкод для звернення з позовом до суду, не вжили заходів до стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідачів адвоката Татарин В.В. про залишення без розгляду позовної заяви.

На підставі ст.ст. 257, 353 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника відповідачів адвоката Татарин В.В. про залишення без розгляду позовної заяви Першого заступника керівника Луцької окружної прокуратури, яка подана в інтересах держави в особі Луцької міської ради, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 22 березня 2023 року

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська