Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 204/5734/19

провадження № 61-4887св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Надія Миколаївна,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Чистая тачка», Акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Конкорд»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвоката Горовенко Любові Михайлівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року у складі судді Дубіжанської Т. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у складі колегії суддів Барильської А. П., Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Н. М. (далі - державний реєстратор) про визнання протиправним та скасування рішення пор державну реєстрацію права власності, скасування запису про право власності.

Позовну заяву мотивував тим, що з 11 листопада 2005 року до 04 грудня 2017 року сторони перебували у шлюбі.

Зазначив, що 09 січня 2009 року за підставі нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав у власність будівлі і споруди на АДРЕСА_1 , зокрема: Ж-1 - топливно-роздавальна колонка цегла, Х-2 - комплекс автомийки, сходи цегла, загальною площею 444,4 кв. м, Ц-2 - нежитлова будівля цегла, загальною площею 147,6 кв. м, У - кіоск (тимч.), Ф, Ч навіси, 1-4, 11 споруди, 7-9 очисні споруди.

Протягом 2 років зазначені будівлі та споруди добудував та відремонтував.

Послався на те, що право власності на добудовану частину: комплекс автомийки літ. Х-2, прибудови літ. ХІ-1, загальною площею 474,9 кв. м; сходи літ. х, ганки літ. х1 - х6; нежитлова будівля Ц-2, площею 145,8 кв. м, ганок літ. Ц, навіси літ. Ч, Ф; автогазозаправочний пункт - стаціонарний літ. Ш-1, прибудова літ. Ш1-1, загальною площею 253,3 кв. м; нежитлова будівля літ. Щ; огорожа № 1-4, очисні споруди № 7-9, газозаправний модуль з колонкою № 15, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 без прийняття в експлуатацію нерухомого майна - визнав за позивачем Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 29 грудня 2011 року.

Частину зазначеного майна він продав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 22 червня 2012 року.

Виходив з того, що 13 листопада 2017 року відомості щодо реєстрації права власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2011 року на частину майна, яка залишилась після продажу 22 червня 2012 року, внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу (з відкриттям розділу) з зазначенням опису об`єкту нерухомого майна, а саме: загальна площа 474,8 кв. м; комплекс автомийки Х-2, сходи літ. х, пандус літ. х5, пандус літ. Х6, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, - III.

Реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер реєстрації права власності 23419824. Номер об`єкта в РПВН: 11697722.

Виходив з того, що 02 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_1 від 01 грудня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського округу Кухтіна В. В., на підставі висновку ФОП ОСОБА_3 щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна реєстраційний номер 101 від 27 листопада 2017 року, здійснила поділ (з відкриттям розділу):

нежитлові приміщення поз. 101-114, загальною площею 227,8 кв. м, зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на І поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 101-114, xl - пандус, х2 - пандус, х-3 - ганок, х5 - пандус, х6 - пандус, № 3, № 7, № 8, № 9, № 18, № 19, ІІІ - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23854260;

нежитлові приміщення поз. 115, 201-208, 216, загальною площею 140,0 кв. м, зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на І поверсі розташоване нежитлове приміщення поз. 115 площею 11,3 кв. м, на II поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 201-208, 216 площею 128,7 кв. м, х4 - ганок, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23852863;

нежитлові приміщення поз. 209-215, загальною площею 107,0 кв. м, зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на II поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 209-215, х - сходи, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23854260.

16 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про поділ майна подружжя, який направлено за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська і просила визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна, зокрема і на 1/2 частку у комплексі автомийки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під реєстраційними номерами 101, 101, 101.

Зазначив, що під час розгляду справи про поділ майна сторони досягли усної домовленості щодо врегулювання спору. Мирова угода між подружжям була усною і суду для затвердження не надавалась.

Послався на те, що ухвалою від 23 жовтня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_2 від 11 жовтня 2018 року задовольнив, позов залишив без розгляду зі скасуванням арешту на майно.

Не зважаючи на усну домовленість щодо мирного вирішення майнових питань і маючи за мету позбавити у незаконний спосіб ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 26 грудня 2018 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/13239/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, із зустрічним позовом про визнання її особистою власністю нерухомого майна на АДРЕСА_1 , навмисно надала суду витяг КП ДМБТІ з даними про реєстрацію рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (реєстраційний номер 11697722), тим самим приховала наявність його поділу на частини під реєстраційними номерами 101, 101, 101 від 02 грудня 2017 року, чим спотворила технічні характеристики об`єкта нерухомості.

Зазначив, що про існування цивільної справи не був обізнаний і 04 січня 2019 року, на виконання домовленостей про поділ майна подружжя, позивач безоплатно передав ОСОБА_2 у власність будинок і земельну ділянку, кадастровий номер :05:014:0112, на АДРЕСА_2 .

Проте, від нотаріального посвідчення угоди про припинення правового режиму спільної сумісної власності щодо комплексу автомийки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ухилилася.

Послався на те, що рішенням від 08 лютого 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська визнав за ОСОБА_2 право власності на комплекс автомийки Х-2, на І поверсі поз. 101-115, на ІІ поверсі поз. 201-216, загальною площею 474,8 кв. м, сходи літ. х, пандус літ. х5, пандус літ, х6, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходив з того, що 13 березня 2019 року за заявою ОСОБА_2 , за наявності вже зареєстрованих в Державному реєстрі нерухомого майна прав на це ж майно у трьох частинах за ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року, державний реєстратор Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації», на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46003090 від 18 березня 2019 року; номер запису про право власності; 30737310; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, здійснив державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 474,8 кв. м, що складається з: Х-2 - комплекс автомийки, х - сходи, х(1) - пандус, х(2) - пандус, х(3) - ганок, х(4) - ганок, х(5) - пандус, х(6) - пандус, № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III споруди (огорожі, очисні споруди, замощення) на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення

Однак технічні характеристики об`єкта нерухомості зазначив не у відповідності із рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року.

Стверджував, що про цю реєстрацію права власності дізнався 12 серпня 2019 року від ОСОБА_6 , який з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно побачив наявну подвійну реєстрацію права власності нежитлового нерухомого майна на АДРЕСА_1 як за ОСОБА_2 так і на це ж майно в трьох частинах на ім`я ОСОБА_1 , тобто одночасне існування державної реєстрації декількох прав на один об`єкт нерухомого майна.

Дійшов висновку, що ОСОБА_2 фактично стала власником всього спільного майна подружжя, а за рахунок частки ОСОБА_1 - комплексу автомийки, здійснила незаконну оборудку щодо начебто погашення своїх особистих боргових зобов`язань і отримала майно через підставних осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Чистая тачка» (далі - ТОВ «Чистая тачка») у своє користування.

Зазначив, що має у власності об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , яке визначено в державному реєстрі під реєстраційними номерами 101, 101, 101, однак фактично ним не володіє.

Цим нерухомим майном незаконно користується ОСОБА_2 , яка після набуття його у власність через підставних осіб ТОВ «Чистая тачка», завдяки незаконній одночасній подвійній державній реєстрації цього ж майна, здійснила його продаж з торгів під час дії арешту, при цьому ТОВ «Чиста тачка» передала нерухомість у іпотеку Акціонерному товариству «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» (далі - AT «АКБ «Конкорд»).

Зазначив, що державний реєстратор, приймаючи рішення про державну реєстрацію спірного об`єкта нерухомості на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, маючи встановлену судовим рішенням інформацію про державну реєстрацію попереднього права власності на спірний об`єкт до 01 січня 2013 року за позивачем, проігнорував існуючу в Державному реєстрі речових прав реєстрацію щодо цього ж об`єкту нерухомого майна права власності від 13 листопада 2017 року на ім`я ОСОБА_1 і поділ цього ж майна 02 грудня 2017 року за його заявою на три частини під реєстраційними номерами 101, 101, 101, та незаконно відкрила новий розділ на це ж майно під реєстраційним номером 101 з технічними характеристиками, зазначеними у резолютивній частині наведеного рішення, що призвело до наявності одночасної реєстрації прав двох осіб на один об`єкт.

За наявності даних в Державному реєстрі про поділ цього об`єкту нерухомого майна на 3 окремі об`єкти, які зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , державний реєстратор не мав правових підстав під час реєстраційних дій відкривати новий розділ і здійснювати державну реєстрацію права власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ОСОБА_2 без з`ясування наведених обставин і приведення документів у відповідність та не мав права змінювати викладені в резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська технічні характеристики обсягу майна.

На думку заявника, державний реєстратор повинен був, з метою усунення суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, прийняти рішення про зупинення розгляду заяви ОСОБА_2 , витребувати необхідні документи для усунення розбіжностей щодо наявного поділу від 02 грудня 2017 року в разі потреби таких документів, а після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі усунення наведених розбіжностей - зареєструвати відповідне право в межах резолютивної частини рішення, закривши відповідні розділи, тим самим припинивши права на нерухоме майно на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпро, або у іншому випадку відмовити в реєстрації права власності на підставі частини другої статті 24 зазначеного Закону, оскільки одночасне існування кількох прав власності на нерухоме майно суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення прав на нерухоме майно.

Остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46003090 від 18 березня 2019 року щодо об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року на ім`я ОСОБА_2 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, номер об`єкта в РПВН: 11697722) і стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 22 жовтня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська позов задовольнив.

Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора про реєстрацію 18 березня 2019 року за № 46003090 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, права власності на комплекс автомийки на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер об`єкта в РПВН: 11697722.

Стягнув з державного реєстратора, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позову в рівних частках по 384,20 грн.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що за наявності в Державному реєстрі даних про поділ спірного об`єкту нерухомості на 3 окремі об`єкти, які зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , державний реєстратор не мав правових підстав під час реєстраційних дій відкривати новий розділ і здійснювати державну реєстрацію права власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ОСОБА_2 без з`ясування наведених обставин і приведення документів у відповідність, а найголовніше, не мав права змінювати викладені в резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська технічні характеристики обсягу майна.

Зазначив, що державний реєстратор повинен був відповідно до статей 18, 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з метою усунення суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, прийняти рішення про зупинення розгляду заяви ОСОБА_2 .

Також мусив витребувати необхідні документи для усунення розбіжностей, що наявного поділу від 02 грудня 2017 року та в разі потреби додаткових документів, а після завершення строку встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, у разі усунення наведених розбіжностей, зареєструвати відповідне право в межах резолютивної частини рішення, закривши відповідні розділи, тим самим припинивши право власності на нерухомість у ОСОБА_1 , або в іншому випадку - відмовити в реєстрації права власності на підставі частини другої статті 24 цього Закону, оскільки існування кількох прав власності на нерухоме майно суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення прав на нерухоме майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 28 квітня 2022 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2021 року залишив без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що державний реєстратор діяла в порушення вимог статей 10, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначила технічні характеристик майна, які не співпадають із характеристиками, зазначеними у резолютивній частині наданого як підстава реєстрації рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року, та її дії призвели до наявності одночасної реєстрації прав на один об`єкт на ім`я ОСОБА_2 та на ім`я ОСОБА_1 .

Зазначив, що державний реєстратор не мала правових підстав під час реєстраційних дій відкривати новий розділ і здійснювати державну реєстрацію права власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ОСОБА_2 без з`ясування наведених обставин і приведення документів у відповідність до вимог вищезазначених норм закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2022 року до Верховного Суду, адвокат Горовенко Л. М. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження адвокат Горовенко Л. М. в інтересах ОСОБА_2 зазначила неврахування висновків щодо застосування Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статей 15, 16, 387, 388 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17, постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 у справі № 910/10987/18, від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 922/1645/18, від 08 липня 2020 року у справі № 910/13840/18, від 04 червня 2020 року у справі № 916/1411/19, від 15 травня 2020 року у справі № 904/3938/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 911/1465/19, від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16- ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що суди не врахували відсутності у позивача права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, оскільки об`єкт нерухомого майна, який позивач придбав за договором купівлі-продажу від 09 січня 2009 року, припинив своє існування, а реєстраційна справа була закрита.

Зазначив, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року, на підставі якого за позивачем визнано право власності на самовільно реконструйований об`єкт, скасовано.

Вважає вимоги позивача, який не є фактичним володільцем спірного майна, про скасування рішення державного реєстратора неефективним способом захисту.

У січні 2023 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому адвокат Довгопола Олена Олексіївна в інтересах ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Заяви та клопотання

У відзиві на касаційну скаргу адвокат Довгопола О. О. в інтересах ОСОБА_1 просить повідомити про дату та час слухання справи та розглянути справу за участю сторін.

Оскільки згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, відсутні підстави для розгляду справи у судовому засіданні за участю сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що з 11 листопада 2005 року до 04 грудня 2017 року сторони перебували у шлюбі (т. 1, а. с. 11).

Під час перебування сторін у шлюбі, 09 січня 2009 року ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу став власником будівель і споруд на АДРЕСА_1 : Ж-1 - топливно-роздавальна колонка цегла, Х-2, х - комплекс автомийки, сходи цегла, загальною площею 444, 4 кв. м, Ц-2 - нежитлова будівля цегла, загальною площею 147,6 кв. м, У - кіоск (тимч.), Ф, Ч - навіси, 1-4, 11 - споруди, 7-9 - очисні споруди. Це майно (реєстраційний номер: 11697722) зареєстровано в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради за ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 202-203).

Протягом 2 років нерухомість добудував та відремонтував.

Рішенням від 29 грудня 2011 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-7734/11 визнав за ОСОБА_1 право власності на добудовану частину: на комплекс автомийки літ. Х-2, прибудови літ. ХІ-1, загальною площею 474,9 кв. м; сходи літ. х, ганки літ.х1 - х6; нежитлова будівля Ц-2, площею 145,8 кв. м, ганок літ. ц; навіси літ. Ч, Ф; автогазозаправочний пункт - стаціонарний літ. Ш-1, прибудова літ. Ш1-1, загальною площею 253,3 кв. м; нежитлова будівля літ. Щ; огорожа № 1-4, очисні споруди № 7-9, газозаправний модуль з колонкою № 15 на АДРЕСА_1 без прийняття в експлуатацію нерухомого майна (т. 1, а. с. 106-107, 204-205).

Частину зазначеного майна позивач продав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22 червня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 205 - на звороті).

13 листопада 2017 року відомості щодо реєстрації права власності на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року щодо частини майна, яка залишилась після продажу 22 червня 2012 року, внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу (з відкриттям розділу) з зазначенням опису об`єкту нерухомого майна: загальна площа 474,8 кв. м; комплекс автомийки - Х-2 , сходи літ. х, пандус літ. х5, пандус літ. Х6, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, - III.

Реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101.

Номер реєстрації права власності 23419824. Номер об`єкта в РПВН: 11697722 (т. 1, а. с. 206-208).

02 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_1 від 01 грудня 2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського округу, на підставі висновку ФОП ОСОБА_3 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 101 від 27 листопада 2017 року здійснило поділ (з відкриттям розділу):

1) нежитлові приміщення поз. 101-114, загальною площею 227,8 кв. м, зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на І поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 101-114, xl - пандус, х2 - пандус, х-3 - ганок, х5 - пандус, х6 - пандус, № 3, № 7, № 8, № 9, № 18, № 19, ІІІ - споруди реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23854260;

2) нежитлові приміщення поз. 115, 201-208, 216, загальна площа 140,0 кв. м, зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на І поверсі розташоване нежитлове приміщення поз. 115, площею 11,3 кв. м, на II поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 201-208, 216, площею 128,7 кв. м, х4 - ганок, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23852863;

3) нежитлові приміщення поз. 209-215, загальною площею 107 кв. м, зокрема: в комплексі автомийки літ. Х-2 на II поверсі розташовані нежитлові приміщення поз. 209-215, х - сходи, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101. Номер запису про право власності 23854260 (т. 1, а. с. 208-211).

16 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про поділ майна подружжя, який направлено за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (справа 200/8673/18) і просила визнати за нею право власності на 1/2 частку спільного майна, зокрема і на 1/2 частку у комплексі автомийки на АДРЕСА_1 під реєстраційними номерами 101, 101, 101.

Ухвалою від 23 жовтня 2018 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_2 задовольнив, позов залишив без розгляду з скасуванням арешту майна (т. 1, а. с. 215-216).

26 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в межах цивільної справи № 201/13239/18 із зустрічним позовом про визнання її особистою власністю нерухоме майно та визнати за нею право власності на комплекс автомийки літ. Х-2, загальною площею 474,8 кв. м, сходи літ. х, пандуси літ. х1, х2, х5, х6, ганки літ. х3, х4, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, ІІІ у АДРЕСА_1 .

Рішенням від 08 лютого 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у справі № 201/13239/18 зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив. Визнав за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - комплекс автомийки літ. Х-2, на I поверсі поз. 101-115, на II поверсі поз. 201-216, загальною площею 474,8 кв. м, сходи літ. х, пандуси літ. х1, х2, х5, х6, ганки літ. х3, х4, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III у АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 23-28).

13 березня 2019 року, за наявності зареєстрованих в Державному реєстрі нерухомого майна прав на це ж майно у трьох частинах за ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року, державний реєстратор на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46003090 від 18 березня 2019 року; номер запису про право власності; 30737310; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, здійснив державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 474,8 кв. м, що складається з: Х-2 - комплекс автомийки, х - сходи, х(1) - пандус, х(2) - пандус, х(3) - ганок, х(4) - ганок, х(5) - пандус, х(6) - пандус, № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III споруди (огорожі, очисні споруди, замощення) на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року, тобто з зазначенням технічних характеристик об`єкта нерухомості, які не співпадають із зазначеними у резолютивній частині наведеного рішення (т. 1, а. с. 13-22, 218-222).

Додатковим рішенням від 15 жовтня 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у справі № 201/13239/18 визнав особистою власністю ОСОБА_2 нерухоме майно: комплекс автомийки літ. Х-2, на I поверсі поз. 101-115, на II поверсі поз. 201-216, загальною площею 474,8 кв. м, сходи літ. х, пандуси літ. х1, х2, х5, х6, ганки літ. х3, х4, споруди № 3, 7, 8, 9, 18, 19, III, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

03 липня 2020 року спірне нерухоме майно - комплекс автомийки, що ареєстроване за ОСОБА_2 , реалізовано з прилюдних торгів, переможцем яких став ОСОБА_9 , який, отримавши 23 липня 2020 року нотаріальне свідоцтво про придбання спірного нерухомого майна, передав його 06 серпня 2020 року за актом прийому-передачі до ТОВ «Чиста тачка», яке в свою чергу, 23 листопада 2020 року передало нерухоме майно в іпотеку АТ АКБ «Конкорд» (т. 1, а. с. 142-143, 186-189, 234-235).

Постановою від 25 березня 2021 року Дніпровський апеляційний суд рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 201/13239/18 скасував та ухвалив нове рішення, яким в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовив у повному обсязі (т. 1, а. с. 242-249).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався порушенням державним реєстратором Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Верховний Суд погодився з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з таких підстав.

Підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування висновків щодо застосування Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статей 15, 16, 387, 388 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17, постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 у справі № 910/10987/18, від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 922/1645/18, від 08 липня 2020 року у справі № 910/13840/18, від 04 червня 2020 року у справі № 916/1411/19, від 15 травня 2020 року у справі № 904/3938/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 911/1465/19, від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Ця підстава не знайшла підтвердження у справі.

У постанові від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17, на яку послався заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, оскаржене позивачем рішення не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за відповідачем чи іншими особами (стаття 27 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), спірне рішення не створює жодних юридичних наслідків, а тому не може порушити будь-чиїх прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 у справі № 910/10987/18.

Однак, у справі, що переглядається, суди дійшли висновку про те, що порушення державним реєстратором Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» призвело до наявності одночасної реєстрації прав на один об`єкт на ім`я ОСОБА_2 та на ім`я ОСОБА_1 та установили наявність в особи, яка звернулася з позовом, порушеного суб`єктивного матеріального права та охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

У постановах 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 922/1645/18, зазначених заявником як приклад неоднакового застосування норм, Верховний Суд висловив висновок про те, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Згідно із частиною 5 цієї ж статті Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Посилаючись саме на вказану норму, а також на обставини щодо чинності публічної дії про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно та рішення державного реєстратора (згідно з витягом від 11.02.2009), Позивач - скаржник обґрунтовує право власності на спірне нерухоме майно.

Однак скаржником не враховано положення частини 2 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Отже, законодавцем врегульована правова ситуація у разі невідповідності відомостей, що внесені та містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документами.

У справі, що переглядається, суди установили, що державний реєстратор зазначила технічні характеристики майна, які не співпадають із характеристиками, зазначеними у резолютивній частині наданого як підставу для реєстрації рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року, що призвело до наявності одночасної реєстрації прав на один об`єкт на ім`я ОСОБА_2 та на ім`я ОСОБА_1 , та державний реєстратор не мав правових підстав під час реєстраційних дій відкривати новий розділ і здійснювати державну реєстрацію права власності на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ОСОБА_2 без з`ясування наведених обставин і приведення документів у відповідність до вимог вищезазначених норм закону.

Наведене свідчить про те, що висновки судів у справі, що переглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду у наведених заявником постановах.

Неприйнятними є посилання заявника на неврахування висновків щодо застосування статей 15, 16 ЦК України, висловлених у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 910/13840/18, від 04 червня 2020 року у справі № 916/1411/19, від 15 травня 2020 року у справі № 904/3938/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 911/1465/19, від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, оскільки у цих справах виникли правовідносини щодо визнання недійсними договорів та скасування дебіторської заборгованості за неспожиту електричну енергію.

Це свідчить про відмінність встановлених обставин справи та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, на яку посилалася заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права, задля більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції, частково відступила від висновків шляхом такого уточнення, висловлених у постанові 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та зазначила, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, на яку послалася заявник, як на приклад неоднакового застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Проте у цих справах, зазначених заявником, як приклад неоднакового застосування норм права, виникли правовідносини щодо визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на ці об`єкти нерухомого майна, договорів іпотеки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанції не суперечать висновкам щодо застосування норм права, а саме - Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статей 15, 16, 387, 388 ЦК України, оскільки у справі, що переглядається суди установили порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у зв`язку із порушення державним реєстратором Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що находиться за межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

З огляду на частину першу статті 182 ЦПК України учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Отже, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У відзиві на касаційну скаргу адвокат Довгопола О. О. в інтересах ОСОБА_1 просила суд вирішити питання стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

На підтвердження понесених судових витрат адвокат Довгопола О. О. надала: додаток до договору від 15 грудня 2021 року № 41 про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних юридичних послуг на суму 5 500,00 грн, квитанція від 26 січня 2023 року № 1 на суму 5 500,00 грн.

В матеріалах справи міститься копія ордера від 16 грудня 2020 року № 1047937.

Відповідачі щодо заявленого адвокатом Довгополою О. О. в інтересах ОСОБА_1 розміру витрат на правову допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не надали будь-яких заперечень.

Оскільки касаційну скаргу адвоката Горовенко Л. М. в інтересах ОСОБА_2 залишено без задоволення, клопотання адвоката Довгополої О. О. в інтересах ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу у розмірі 5 500,00 грн у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Горовенко Любові Михайлівни в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , державного реєстратора Комунального підприємства «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Шмідт Надії Миколаївни на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції по 2 750,00 з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська