ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1255/21

Головуючий у першій інстанції Волошина Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/192/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

прокурор Чернігівської окружної прокуратури, діючий в інтересах держави в особі Березнянської селищної ради

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

треті особи: ОСОБА_6 , Фермерське господарство САМ

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області у складі судді Волошиної Н.В. від 05 жовтня 2022 року, місце постановлення ухвали - м.Мена, дата складання повного тексту ухвали 10 жовтня 2022 року, у справі за заявою третіх осіб: ОСОБА_6 , Фермерського господарства САМ про забезпечення позову у справі за позовом прокурора Чернігівської окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Березнянської селищної ради, до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів, витребування земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року прокурор Чернігівської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Березнянської селищної ради, звернувся з позовом до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів, витребування земельних ділянок, треті особи: ОСОБА_6 , Фермерське господарство САМ.

05.10.2022 року треті особи по справі ОСОБА_6 , Фермерське господарство САМ звернулись із заявою про забезпечення позову, в якій просили вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :11:000:0356; :11:000:0404; :11:000:0402; :11:000:0403, :11:000:0354, які належать ОСОБА_1 , із забороною володільцю (або іншим особам, які уповноважені на вчинення реєстраційних дій) права на відчуження, користування та розпорядження вказаними земельними ділянками. В обґрунтування вимог поданої заяви треті особи зазначили, що підстави позовних вимог у даній справі зводяться до того, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області затвердило документацію із землеустрою та передало у власність фізичним особам спірні земельні ділянки за чинного права постійного користування третьої особи на ці землі, чим порушило порядок відведення земельних ділянок, та всупереч положенням статей: 114, 116, 118 Земельного кодексу України видало відповідні накази, наслідком чого є вибуття із власності держави сільськогосподарських земельних ділянок площею 8 га та вибуття їх із користування Фермерського господарства САМ з 2016 року. Доводи поданої заяви вказують, що існує необхідність накладення арешту на спірні земельні ділянки в частині заборони відчуження, розпорядження та користування ними для забезпечення збереження вказаних земельних ділянок, як об`єктів спірних правовідносин до вирішення справи, та унеможливлення виникнення нових спірних відносин у випадку задоволення позовних вимог. Доводи поданої заяви зазначають, що існують обґрунтовані підстави вважати, що під час судового розгляду даної справи ОСОБА_1 , який значиться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як власник земельних ділянок, буде вчиняти дії, спрямовані на активне використання земельних ділянок, здійснення на них сільськогосподарської діяльності, спрямованої на отримання прибутку, на що він не має права, оскільки вказані землі отримав протиправно із власності держави та із користування третьої особи. Доводи поданої заяви стверджують, що ОСОБА_1 має можливість розпорядитися спірною земельною ділянкою, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог. За доводами поданої заяви, невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості захисту прав позивача, оскільки ОСОБА_1 може відчужити земельну ділянку, або ж іншим чином розпорядитись землею (передати в оренду, сервітут, управління, статутного капіталу юридичної особи тощо); вчинити реєстраційні дії щодо земельної ділянки (здійснити поділ, зміну конфігурації, місце розташування поворотних точок тощо), і це призведе до того, що ефективно захистити права третьої особи буде ускладнено та унеможливлено. У разі відчуження ОСОБА_1 спірних земельних ділянок та при наступному задоволенні позовних вимог, держава та третя особа змушені будуть звертатися до суду за захистом своїх прав, із подальшим скасуванням права власності/права користування земельною ділянкою, витребування її на свою користь, в тому числі, і у добросовісного набувача, що потребуватиме додаткового часу, коштів та додаткових проваджень. За відсутності арешту на земельні ділянки із забороною користування ними ОСОБА_1 , як власником, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як законний користувач, матимуть юридичні повноваження засіяти на них сільськогосподарські культури з метою отримання прибутку. ОСОБА_6 не бажає здійснювати обробіток землі так би мовити наввипередки або хто перший, оскільки таким же чином відбудеться і збір урожаю, що призведе до звинувачення однієї із сторін у рейдерському захопленні земельних ділянок та урожаю на них. Невжиття заходів забезпечення позову, на думку заявників, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав і інтересів держави, та третьої особи, у разі задоволення заявленого позову в подальшому. З огляду на викладене, із посиланням на статтю 149; п.1 ч.1 статті 152 ЦПК України, заявники просили задовольнити подану заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 05.10.2022 року відмовлено у задоволенні заяви третіх осіб ОСОБА_6 , Фермерського господарства САМ про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 05.10.2022 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги поданої заяви про забезпечення позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 05.10.2022 року є незаконною, постановленою судом першої інстанції із порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також має місце невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обґрунтування необхідності забезпечення позову за наявних для цього фактичних і правових підстав. Апелянт стверджує, що наявність факту та обставин порушення прав позивача шляхом грубого порушення відповідачами порядку відведення земельної ділянки у власність, свідчать про вже існуючі негативні наслідки протиправних діянь та рішень відповідачів, і тому, загроза вчинення інших дій, які можуть надалі призвести до унеможливлення поновлення прав позивача, є реальною. У разі відчуження ОСОБА_1 земельної ділянки та при наступному задоволенні позовних вимог, держава та третя особа змушені будуть звертатися до суду за захистом своїх прав, із подальшим скасуванням права власності/права користування земельною ділянкою, витребування її на свою користь, в тому числі, і у добросовісного набувача, що потребуватиме додаткового часу, коштів та додаткових проваджень. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що накладення арешту на земельні ділянки унеможливить користування ними не лише інших осіб, а і самого ОСОБА_6 , оскільки, як було зазначено у поданій заяві про забезпечення позову, він не бажає здійснювати обробіток землі до вирішення спору у даній справі. Посилання суду першої інстанції на наявність накладеного раніше арешту на спірні земельні ділянки апелянт вважає необґрунтованим, оскільки норми ЦПК України не містять обмежень щодо заборони накладення арешту на майно, яке вже арештовано. Апелянт також не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що земельна ділянка наразі перебуває у власності ОСОБА_1 , і презумпція правомірності набуття ним права власності на земельну ділянку не спростована. Оскільки, як стверджує апелянт, витребування земель із власності ОСОБА_1 та набуття ним права власності на них є предметом спору у даній справі. Апелянт вважає помилковим, з юридичної точки зору, висновок суду першої інстанції відносно ідентичності наслідків вжиття заходів забезпечення позову та наслідків, які б настали у разі вирішення судом спору на користь заявника. Доводи апеляційної скарги вказують, що наслідками застосування запобіжного заходу є зупинення до вирішення спору розпорядження та користування зазначеними земельними ділянками.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Тишкевич Л.В., представник ОСОБА_6 - адвокат Чернілевський В.Г. (в режимі відеоконференції) підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду (в режимі відеоконференції) представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Радченко О.О. просив апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовану ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 05.10.2022 року.

В судове засідання апеляційного суду представник Березнянської селищної ради, відповідачі: Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Фермерське господарство САМ, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 05.10.2022 року, відмовляючи у задоволенні заяви третіх осіб ОСОБА_6 , Фермерського господарства САМ про забезпечення позову, суд першої інстанції вказав, що накладення арешту на земельну ділянку унеможливить користування даною земельною ділянкою не лише інших осіб, а і самого ОСОБА_6 . Забезпечення позову у такий спосіб не узгоджується з метою вжиття заходів забезпечення позову, яка закріплена у ч. 2 статті 149 ЦПК України, а саме, запобігти ускладненню чи унеможливленню виконання рішення суду або ефективному захисту або поновленню порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Суд першої інстанції вказав, що у заяві не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельні ділянки та заборону користуватися ними може зашкодити виконанню рішення суду у справі, предметом якої є визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держеокадастру у Чернігівській області та витребування спірних земельних ділянок із володіння ОСОБА_1 на користь держави, а не на користь третіх осіб - ОСОБА_6 та Фермерського господарства САМ. Суд першої інстанції зазначив, що порушуючи питання про заборону ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням даної земельної ділянки або передачею її в оренду, емфітевзис, користування іншим особам тощо, заявник не наводить жодних обставин, які б могли слугувати підставою для висновку про можливість вчинення ним такий дій. За даних обставин, суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі від 05.10.2022 року дійшов висновку, що твердження представника третіх осіб про істотне ускладнення або неможливість в майбутньому виконати судове рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову, зводяться до його припущень. Суд першої інстанції також звернуто увагу, що спірні земельні ділянки перебувають під арештом на підставі постанов про арешт майна Менського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми). Суд першої інстанції вказав, що заявник шляхом вжиття заходів забезпечення позову фактично намагається позбавити ОСОБА_1 можливості здійснити обробіток та засівання спірних земельних ділянок, та має намір здійснити такий обробіток та засівання земельних ділянок самостійно з метою отримання прибутку. При цьому, сам заявник зазначає, що земельна ділянка наразі перебуває у власності ОСОБА_1 , і на даний час презумпція правомірності набуття ним права власності у встановленому законом порядку, не спростована. Суд першої інстанції вказав, що наслідки вжиття тих заходів, про які просить заявник, а саме, позбавлення можливості використовувати земельну ділянку у господарській діяльності, будуть ідентичними наслідкам, які б настали у разі вирішення судом спору на користь заявника. За даних обставин, із посиланням на норми права, які регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі від 05.10.2022 року дійшов висновку, що запропоновані заявником заходи забезпечення позову не є співмірними із предметом спору, який у даному випадку виник між сторонами, і за своїм змістом і способом фактично є вирішенням спору по суті, що відповідно до наведеної норми ч.10 статті 150 ЦПК України, є неприпустимим. Дослідивши доводи заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана заява не підлягає задоволенню, оскільки заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у вказаний ним спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, а вжиття заходів, про які просить заявник, фактично є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог до вирішення спору по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють дані правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, заборона вчиняти певні дії. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову (із наступними змінами), забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18, провадження №14-729цс19, відносно того, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову….

При цьому, необхідно зазначити, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі, в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав, та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17, провадження №14-88цс20, зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обґрунтування необхідності забезпечення позову за наявних для цього фактичних і правових підстав. Апелянт стверджує, що наявність факту та обставин порушення прав позивача шляхом грубого порушення відповідачами порядку відведення земельної ділянки у власність, свідчать про вже існуючі негативні наслідки протиправних діянь та рішень відповідачів, і тому, загроза вчинення інших дій, які можуть надалі призвести до унеможливлення поновлення прав позивача, є реальною. У разі відчуження ОСОБА_1 земельної ділянки та при наступному задоволенні позовних вимог, держава та третя особа змушені будуть звертатися до суду за захистом своїх прав, із подальшим скасуванням права власності/права користування земельною ділянкою, витребування її на свою користь, в тому числі, і у добросовісного набувача, що потребуватиме додаткового часу, коштів та додаткових проваджень. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що накладення арешту на земельні ділянки унеможливить користування ними не лише інших осіб, а і самого ОСОБА_6 , оскільки, як було зазначено у поданій заяві про забезпечення позову, він не бажає здійснювати обробіток землі до вирішення спору у даній справі. Посилання суду першої інстанції на наявність накладеного раніше арешту на спірні земельні ділянки апелянт вважає необґрунтованим, оскільки норми ЦПК України не містять обмежень щодо заборони накладення арешту на майно, яке вже арештовано.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із заяви третіх осіб: ОСОБА_6 , Фермерського господарства САМ про забезпечення позову у даній цивільній справі (а.с.136-139, том 4), доводи поданої заяви вказують, що існує необхідність накладення арешту на спірні земельні ділянки в частині заборони відчуження, розпорядження та користування ними для забезпечення збереження вказаних земельних ділянок, як об`єктів спірних правовідносин до вирішення справи, та унеможливлення виникнення нових спірних відносин у випадку задоволення позовних вимог. Доводи поданої заяви зазначають, що існують обґрунтовані підстави вважати, що під час судового розгляду даної справи ОСОБА_1 , який значиться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як власник земельних ділянок, буде вчиняти дії, спрямовані на активне використання земельних ділянок, здійснення на них сільськогосподарської діяльності, спрямованої на отримання прибутку, на що він не має права, оскільки вказані землі отримав протиправно із власності держави та із користування третьої особи. Доводи поданої заяви стверджують, що ОСОБА_1 має можливість розпорядитися спірною земельною ділянкою, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог. За доводами поданої заяви, невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості захисту прав позивача, оскільки ОСОБА_1 може відчужити земельну ділянку, або ж іншим чином розпорядитись землею (передати в оренду, сервітут, управління, статутного капіталу юридичної особи тощо); вчинити реєстраційні дії щодо земельної ділянки (здійснити поділ, зміну конфігурації, місце розташування поворотних точок тощо), і це призведе до того, що ефективно захистити права третьої особи буде ускладнено та унеможливлено. У разі відчуження ОСОБА_1 спірних земельних ділянок та при наступному задоволенні позовних вимог, держава та третя особа змушені будуть звертатися до суду за захистом своїх прав, із подальшим скасуванням права власності/права користування земельною ділянкою, витребування її на свою користь, в тому числі, і у добросовісного набувача, що потребуватиме додаткового часу, коштів та додаткових проваджень.

Відповідно до роз`яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову (із наступними змінами), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року відносно того, що забезпечення позову у спосіб, вказаний у поданій заяві про забезпечення позову, не узгоджується з метою вжиття заходів забезпечення позову, яка закріплена у ч.2 статті 149 ЦПК України, а саме, запобігти ускладненню чи унеможливленню виконання рішення суду або ефективному захисту або поновленню порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав у оскаржуваній ухвалі від 05.10.2023 року, що твердження заяви про забезпечення позову про істотне ускладнення або неможливість в майбутньому виконати судове рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову, зводяться до припущень заявників, що не узгоджується із положеннями статті 149 ЦПК України та роз`ясненнями п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову (із наступними змінами), відповідно до яких такі припущення мають бути обґрунтованими, а саме, підкріплені належними доказами про наявність фактичних, а саме, реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість у майбутньому виконати рішення суду першої інстанції.

При цьому, посилання суду першої інстанції на наявність накладеного раніше арешту на спірні земельні ділянки на підставі постанов про арешт майна Менського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), у правовому сенсі, не впливає на висновки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року щодо відсутності підстав для задоволення вимог поданої заяви про забезпечення позову.

Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що накладення арешту на земельні ділянки унеможливить користування ними не лише інших осіб, а і самого ОСОБА_6 , оскільки, як було зазначено у поданій заяві про забезпечення позову, він не бажає здійснювати обробіток землі до вирішення спору у даній справі. Також апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції відносно того, що земельна ділянка наразі перебуває у власності ОСОБА_1 , і презумпція правомірності набуття ним права власності на земельну ділянку не спростована. Оскільки, як стверджує апелянт, витребування земель із власності ОСОБА_1 та набуття ним права власності на них є предметом спору у даній справі.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року, виходячи із наступного.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що у поданій заяві про забезпечення позову не наведено обставин, які б вказували на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку незастосування заходів забезпечення позову, з огляду на спірні правовідносини. Доводи заяви про забезпечення позову не підтверджені належними та достатніми доказами, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, відносно того, що застосування даного виду забезпечення позову є ефективним способом захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів третіх осіб, та їх невжиття призведе до порушення їх прав.

Виходячи із роз`яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову (із наступними змінами), вжиті заходи забезпечення позову не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції вказав, що заявник шляхом вжиття заходів забезпечення позову фактично намагається позбавити ОСОБА_1 можливості здійснити обробіток та засівання спірних земельних ділянок, та має намір здійснити такий обробіток та засівання земельних ділянок самостійно. При цьому, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка наразі перебуває у власності ОСОБА_1 , і на даний час презумпція правомірності набуття ним права власності у встановленому законом порядку не спростована. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що наслідки вжиття тих заходів, про які просить заявник, а саме, позбавлення можливості використовувати земельну ділянку у господарській діяльності, будуть ідентичними наслідкам, які б настали у разі вирішення судом спору на користь заявника.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 05.10.2022 року відносно того, що запропоновані заявником заходи забезпечення позову не є співмірними із предметом спору, який у даному випадку виник між сторонами, і за своїм змістом і способом фактично є вирішенням спору по суті, що відповідно до наведеної норми ч.10 статті 150 ЦПК України, є неприпустимим.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 05.10.2022 року необхідно залишити без змін, оскільки висновки даної ухвали узгоджуються із документально підтвердженими фактичними обставинами справи та нормами права, які регламентують дані правовідносини.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2022 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: