ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3630/22

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/383/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2022 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту судового рішення - 24.11.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні,

У С Т А Н О В И В :

У липні 222 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні. В обґрунтування позову посилався на те, що з 2000 року по березень 2022 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , вони вели спільний побут, мали спільний бюджет і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_13 , проте відповідач з метою отримання статусу одинокої матері, в графі батька зазначила своє прізвище та використала ім`я та по батькові позивача.

Зазначає, що у 2008 році вони з відповідачкою вирішили придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ціна якої становила 50000 доларів США. Розрахунок обумовили провести двома частинами, перша у розмірі 20000 доларів США, а решта - після досягнення доньки продавця повноліття.

Як вказує позивач, він отримав кредит в ПАТ КБ «Надра» з метою отримання частини коштів, який забезпечений іпотекою власної квартири, в сумі 20000 доларів США, які особисто передавав ОСОБА_4 , власниці квартири.

Посилається, що з 2008 року вони з відповідачкою почали мешкати в придбаній квартирі, де він проводив ремонтні роботи, облаштовував подвір`я. В 2021 році за домовленістю з продавцем спірної квартири вартість квартири була зменшена до 32000 доларів США та з метою виплати залишкової суми вартості квартири у розмірі 16000 доларів США, позивач позичив кошти у своєї сестри ОСОБА_5 у розмірі 18000 доларів США.

За твердженнями позивача, у березні 2021 року він особисто передав кошти в сумі 16000 доларів США ОСОБА_4 та вони здійснили оформлення договору купівлі-продажу квартири на відповідача, а в березні 2022 року між сторонами виник конфлікт, в результаті чого відносини припинилися, відповідачка перешкоджала йому у проживанні в квартирі.

У позові ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 60-74 СК України, просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 2004 року по березень 2022 року; визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку у спільному сумісному майні, задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2005 року по березень 2022 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка набута у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 кв.м., житлова площа 47,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що на підставі положень ст. 60, 61, 74 СК України та наявних у матеріалах справи доказів факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2005 року по березень 2022 року є доведеним.

Також за висновком суду, факт наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна позивачем в інтересах сім`ї узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме отримання позивачем в 2008 році кредиту в сумі 20000 доларів США в ПАТ «КБ «НАДРА» з передачею квартири за адресою: АДРЕСА_2 під заставу та показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана під час спільного проживання позивача і відповідачки однією сім`єю без шлюбу, тому є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка набута у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, отже є обґрунтованими вимоги про визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири за позивачем.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2022 та ухвалити нове рішення яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

За доводами скарги судом неповно та не правильно встановлені обставини, що мають значення для справи.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявниця посилається на те, що судом були допущені порушення щодо незабезпечення рівності прав учасників справи під час заслуховування пояснень свідків в судовому засіданні 05.10.2022, оскільки це відбулось у її відсутність у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні. Також зазначає, що 22.11.2022 судове засідання було проведено без її участі, оскільки за інформацією на сайті «Судова влада» була помилково зазначена дата судового засідання 28.11.2022.

Як стверджує заявниця, вона не заперечувала наявність певних відносин з відповідачем, проте не визнавала (зазначено у відзиві на позовну заяву) наявності фактичних шлюбних відносин між сторонами, тому вважає, що судом першої інстанції безпідставно зазначено у рішенні суду про визнання нею факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з 2005 року по березень 2022 року.

Також заявниця посилається, що народження спільної дитини свідчить лише про наявність близьких відносин між сторонами як між чоловіком та жінкою та без підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не є підтвердженням існування між сторонами фактичних шлюбних відносин.

В обгрунутування доводів апеляційної скарги заявниця посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17, у справі № 738/1452/17.

За доводами скарги, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту існування між сторонами відносин, притаманних подружжю, наявності спільного бюджету, ведення побуту та придбання спірного житла за спільні кошти.

На переконання заявниці, судом першої інстанції безпідставно прийнято як доказ наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, акт КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 27.11.2018, а інформація з кредитного договору від 07.03.2008, з довідки банку, договорів з КП «Чернігівський колос» від 30.01.2008, договорів безповоротної фінансової допомоги з ТОВ КП «Чернігівський колос» щодо місця проживання позивача не була прийнята до уваги судом. Також безпідставно не була взята до уваги судом першої інстанції довідка про реєстрацію місця проживання особи від 15.03.2021, яка підтверджує реєстрацію та проживання відповідачки з донькою у батьків.

Заявниця не погоджується з висновком суду про підтвердження факту наявності подружніх взаємних прав та обов`язків фотографіями, оскільки наявні в матеріалах справи фотографії зроблені у період з 2009 року по 2014 рік і не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту спільного проживання сторін у розумінні ст. 3 СК України.

В обгрунутування цих доводів заявниця посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.03.2019 у справі № 354/693/17-ц, від 08.12.2021 у справі № 531/1295/19.

Також заявниця вказує, що згідно умов кредитного договору від 07.03.2008 позивачем був отриманий кредит для споживчих цілей, а доказів отримання кредиту з метою купівлі спірної квартири позивачем надано не було. Факт витрачання позивачем кредитних коштів на особисті потреби підтверджується договором позики від 30.01.2008 на суму 18957 грн для облаштування торгових місць, договорами безповоротної фінансової допомоги від 12.03.2008 на суму 7500 грн та 14321 грн для облаштування торгових місць. Тому вважає, що укладення зазначених договорів підтверджує факт направлення отриманих позивачем кредитних коштів на придбання засобів для здійснення його власної підприємницької діяльності.

Крім того, як наголошує заявниця, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 щодо підтвердження факту наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та придбання спільного майна не є належними доказами, оскільки зазначені свідки є близькими родичами та є зацікавленими особами.

За доводами скарги, судом безпідставно не взято до уваги квитанції про сплату комунальних послуг за 2011-2018 роки та акт опломбування електричного лічильника від 20.07.2016, які підтверджують несення нею витрат, пов`язаних з утриманням спірного житла.

Також заявник посилається на те, що спірне майно набуто у власність нею у 2021 році і на підтвердження походження коштів була надана боргова розписка про отримання 300000 грн і з метою забезпечення гарантій з повернення грошових коштів позичкодавець був зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 14.07.2022. Тому вважає, що належними і допустимими доказами підтверджено, що спірне майно було придбано за її особисті кошти у період, коли між сторонами не існувало відносин, притаманних подружжю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.11.2022 - залишити без змін. В обгрунутування посилається, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду справи 05.10.2022, жодних доказів на підтвердження неможливості прибути у судове засідання не надходило, а тому суд правомірно вирішив допитати свідків, викликаних за його заявою. Вказує, що відповідачка стверджуючи, що однією сім`єю з ним не проживала, не надала жодного доказу на спростування зазначеної обставини, а суд першої інстанції дійшов правильних висновків, враховуючи наявні докази. Вважає, що показання свідків підтверджують обставини перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу; всі докази у їх сукупності доводять наявність у сторін в спірний період спільних витрат; спільного бюджету; купівлі майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Також наголошує, що в позовній заяві позивач не заперечував факт свого зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , і вказана обставина не доводить жодної обставини, що становить предмет доказування. Заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги про витрачання кредитних коштів на придбання засобів для здійснення власної підприємницької діяльності. Договори (безповоротної фінансової допомоги, позики), на які посилається в апеляційній скарзі відповідачка, долучені нею в суді першої інстанції, є також доказами їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки апелянт у зазначених договорах не виступала стороною, натомість, ці документи знаходяться у розпорядженні останньої, котра за час спільного проживання з позивачем зберігала, контролювала документацію, що стосується їх сім`ї. Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд мав критично оцінювати показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є незаконним, так як показання свідків відповідно до ст. 90 ЦПК України є джерелом доказів, свідки допитані у встановленому ЦПК України порядку.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 2005 року по березень 2022 року ОСОБА_1 перебував у відносинах з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилися донька ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про народження, батьками дитини записані ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (а.с. 17). Запис в графі батько зроблений зі слів матері ОСОБА_2 .

Згідно акту від 27.11.2018, складеного в присутності майстра дільниці з обслуговування житлового фонду №3 КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 , але не проживає з 2008 рокуі по теперішній час (а.с. 31).

За матеріалами справи, 07.03.2008 ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 36-05/06/5/11/504/2008/028 з ПАТ КБ «НАДРА» на суму 20000 доларів США з метою виплати частини вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який забезпечений іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_2 , частка в спільній частковій власності якого належала позивачу. Іншими співвласниками, права яких були обтяжені згідно договору іпотеки, стали мати позивача - ОСОБА_10 , сестра позивача - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 18-20, 22, 23).

З довідки ПАТ «КБ «Надра» від 19.01.2015 вбачається, що станом на 13.01.2015 ОСОБА_1 повністю погасив кредит, отриманий згідно кредитного договору № 36-05/06/5/11/504/2008/028 від 07.03.2008, забезпеченням по якому виступало нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 (а.с. 21).

01.02.2021 була складена розписка, за якою ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 18000 доларів США у борг у своєї сестри - ОСОБА_5 для придбання будинку, які зобов`язався повернути до 15.06.2022 (а.с. 32).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Мороз Т.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 80, ОСОБА_2 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_4 . За умовами договору вартість квартири становить 292633 грн. 00 коп. (а.с.13-15).

Пунктом 1.6. договору визначено, що квартира, що є предметом цього договору, придбавається покупцем не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Зміст заяви покупця про неперебування її в шлюбі на момент придбання цієї квартири доведений до відома продавців ще до підписання цього договору.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 16).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на підставі положень ст. 60, 61, 74 СК України та на підставі наявних у матеріалах справи доказів факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2005 року по березень 2022 року є доведеним.

Також за висновком суду, факт наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна позивачем в інтересах сім`ї узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме отримання позивачем в 2008 році кредиту в сумі 20000 доларів США в ПАТ «КБ «НАДРА» з передачею квартири за адресою: АДРЕСА_2 під заставу та показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана під час спільного проживання позивача і відповідачки однією сім`єю без шлюбу, тому є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка набута у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, отже наявні підстави для задоволення вимог про визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири за позивачем.

З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні матеріалів справи, доказів, наданих суду першої інстанції та відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 14-283цс18 (провадження № 14-283цс18).

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20 викладена така правова позиція «що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.»

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що в період з 2000 року по березень 2022 року сторони проживали без реєстрації шлюбу, вони підтримували шлюбні відносини, відповідачка народила доньку ОСОБА_13 , придбали спірну квартиру, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати.

Крім того, факт спільного проживання сторін однією сім`єю підтверджується показами свідків, допитаних судом першої інстанції, та наявними в матеріалах справи фотографіями (а.с. 86-97).

Таким чином, з огляду на докази, що містяться в матеріалах справи, а також пояснення самих сторін та показання свідків, колегія суддів вважає що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2005 року по березень 2022 року.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60,70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Судом встановлено, що ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 10.03.2021 була придбана спірна квартира, право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Слід зазначити, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і презумпція спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період спільного проживання, не спростована, тому квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Набуття майна за час спільного проживання однією сім`єю створює презумпцію права спільної сумісної власності майна, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час такого проживання, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час спільного проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із сторін не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 не надано ні суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів придбання спірної квартири виключно за рахунок власних коштів у період спільного проживання з ОСОБА_1 . Також не надано доказів того, що ОСОБА_1 фінансово не приймав участь у придбанні спірної квартири та відсутність у нього таких коштів.

Разом з тим, матеріали справи містять відомості про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 20000 доларів США під заставу та за розпискою отримав 18000 доларів США, що підтверджує можливість його участі у придбанні спірної квартири.

Безпідставними є твердження ОСОБА_2 про витрачання позивачем кредитних коштів в особистих цілях для придбання засобів для здійснення підприємницької діяльності, оскільки заявником не надано документальних доказів на підтвердження того, що саме кредитні кошти позивачем були витрачені для здійснення підприємницької діяльності. Крім того, вказані договори, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були долучені саме нею до матеріалів справи у суді першої інстанції. Судом апеляційної інстанції враховано, що відповідач не заперечувала під час розгляду справи обставин щодо батьківства дитини, факту проживання однією сім`єю, з 2008 року, проте заперечувала обставини придбання квартири за спільні кошти. Як вбачається, до матеріалів справи надано відповідачем дані щодо здійснення підприємницької діяльності відповідачем, проте не надано даних про доходи, разом з тим під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачка повідомила, що позивач періодично працював на будівництвах, проте заперечуючи, як факт проживання так і наявність спільного бюджету, але не заперечувала наявність відносин з позивачем, крім того не посилалась на проживання позивача в спірний період за іншою адресою, лише стверджує, що відносини між ними погіршились.

Великою палатою ВС у постанові від 5.06.2018 у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). В її основі знаходиться принцип добросовісності.

Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17).

Не приймаються до уваги також і посилання ОСОБА_2 на те, що в договорі купівлі-продажу зазначено, що покупець на момент укладення договору у шлюбі не перебуває, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу факт спільного проживання сторін однією сім`єю судом встановлений не був.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що покази свідків та фотографії не є належними доказами факту проживання з позивачем однією сім`ю без реєстрації шлюбу на правильність висновків суду першої інстанції не впливають і є належними доказами у розумінні ст. 76-81, 90 ЦПК України.

Необґрунтованими також є доводи апеляційної скарги щодо незабезпечення рівності прав учасників справи під час заслуховування пояснень свідків в судовому засіданні 05.10.2022, оскільки це відбулось у її відсутність у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні, враховуючи що відповідачка була повідомлена про дату судового засідання, що підтверджується розписко (а.с. 81), проте жодних клопотань і доказів про причини неявки надано не було. А наявна в матеріалах справи заява про відкладення розгляду справи, призначеної на 05.10.2022, датована відповідачкою 06.10.2022 і зареєстрована судом першої інстанції 12.10.2022 (а.с. 147).

Твердження про те, що судове засідання 22.11.2022 судом безпідставно було проведено без її участі спростовуються протоколом судового засідання та записом технічної фіксації судового засідання від 28.10.2022 та розпискою (а.с. 181, 182-186, 187), з яких убачається, що в судовому засіданні 28.10.2022 ОСОБА_2 була присутньою, судом по справі оголошена перерва до 22.11.2022, тому відповідачка була належним чином повідомлена про наступний розгляд справи.

Не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом доводи апеляційної скарги про реєстрацію місця проживання позивача за адресою АДРЕСА_2 , оскільки позивач не заперечував факт реєстрації за іншою адресою, натомість відповідачкою не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належним і документальних доказів не проживання позивача у спірній квартирі. Твердження відповідачки про сплату нею за комунальні послуги у спірній квартирі на своє ім`я, за період коли у власності квартира не перебувала, не спростовує доводів позивача щодо спільного проживання та не проживання позивача у квартирі.

Таким чином, встановивши, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 10.03.2021 під час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по рівних долях по 1/2 частині за кожним спірної квартири.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний тест постанови складений 02.03.2023.

Головуючий Судді: