Номер провадження: 22-ц/813/4267/23 Головуючий у 1-й інстанції: Маркарова С.В.
Єдиний унікальний номер судової справи:465/3565/22 Доповідач Базіль Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Ігнатенко П.Я.

Склярської І.В.

секретар Куріньова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Маркарової С.В. зі складенням повного тексту судового рішення 10.11.2022 року у справі №465/3565/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та вимоги заяви про видачу обмежувального припису.

12 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного перебування з ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Вимоги заяви мотивовано тим, що його колишня дружина ОСОБА_2 систематично здійснює по відношенню до нього психологічне насильство, яке полягає у постійних сварках, вишукуванні його через соціальні мережі системи Інтернет, коментуваннях його фото, приходах до місця роботи з метою паплюження його репутації, погрозах, зверненнях до виконавчої служби, слідкуванні за його особистим життям.

Вказує, що на його заяви від 2020 року до поліції стосовно дій

ОСОБА_2 йому були надані рекомендації звернутися до суду. З урахуванням викладеного вказував, що він є особою, яка зазнала домашнього насильства, а тому щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 .

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.07.2022 року заяву ОСОБА_1 було направлено за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані заявником матеріали не містять доказів вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 по відношенню до заявника. Судом встановлено, що між сторонами має місце конфлікт, неприязні стосунки, де позиції та сили обох сторін є рівними, а тому підстави для застосування обмежувального припису відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з посиланням на те, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення яким видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного перебування з ОСОБА_1 , заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи вбачає в тому, що суд не врахував докази додані ним, в яких присутні прямі ознаки розповсюдження особистої інформації та підключення третіх осіб, психологічне тиснення через постійні погрози та дзвінки, відслідкування та переслідування видно у доказах про те, що вона знає обручку та кеди та фотосесію і це при тому, що спільних знайомих вони не мають, а також втручання в роботу.

Позиція заінтересованої особи.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу її доводів не визнала, пояснила, що відомості про обручку, кеди та фотосесію, про які вказує в апеляційній скарзі заявник їй стало відомо з соціальної мережі фейсбук, з публічних відкритих дописів самої ОСОБА_3 , та з випадкової зустрічі з заявником при її звичайному маршруті на роботу, під час якого вона побачила заявника в червоних кедах, з яких він раніше насміхався. Вказує на те, що всі ці події відбувалися майже два роки тому, зараз заявник їх знову згадує лише тому, на її думку, що в судах розглядаються майнові спори і позов про пеню за несплату аліментів. Наголошує на тому, що де фактично перебуває чи проживає заявник її особисто не цікавить, але її цікавить справедливий реальний розмір аліментів для її сина. Зазначає про те, що вона також подавала заяви до поліції, через те, що на неї чиниться постійний психологічний тиск з боку заявника і його співмешканки ОСОБА_3 . Вважає, що ситуація з заборонним приписом є елементом тиску.

Апеляційний розгляд.

Заявник ОСОБА_1 ,приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення Франківського районного суду м. Львова, доводи апеляційної скарги підтримав, з підстав в ній викладених, просив скаргу задовольнити.

Заінтересова особа ОСОБА_2 , приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення Франківського районного суду м. Львова, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, покликаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Встановлені обставини та мотиви з яких виходить апеляційний суд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у видачі обмежувального припису терміном на 6 місяців стосовно ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для застосування обмежувальних заходів щодо

ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд повинен встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінити ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.07.2010 року, який рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.02.2021 року у справі № 465/5816/20 був розірваний (а.с.61 т.1).

Сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого ОСОБА_1 на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова (справа № 465/5948/20) від 23.12.2020 року сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 .

Станом на 01.07.2022 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 15182,00 грн (а.с.209).

Учасниками справи не оспорювалось, що стосунки між ним не склалися, останні не дійшли згоди щодо порядку спілкування батька із сином, в проваджені суду перебуває справа про поділ майна подружжя.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 до Львівського районного управління поліції №2 впродовж червня 2021 грудень 2021 року року - ОСОБА_1 повідомлено, що що факти викладені ним у зверненні мають ознаки цивільно-правового характеру, що не відноситься до компетенції розгляду органів поліції, а тому із даного приводу слід звернутися у цивільно-правовому порядку до суду (а.с.6 -12 т.1).

Проаналізував надані заявником докази суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність конфліктів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу поділу спільного майна подружжя, участі батька у вихованні та утриманні спільної дитини, які не пов`язані із домашнім насильством, а може лише свідчити про наявність особистих неприязних стосунків між ними, а тому обґрунтовано відмовив у видачі обмежувального припису.

Заявником не подано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у будь-який спосіб погрожує йому, вчиняє інші насильницькі дії стосовно нього, а отже, підстави для запровадження для неї заборони перебувати в місці спільного перебування з ОСОБА_1 , заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб відсутні.

Ні зі змісту заяви ОСОБА_1 , ні з наданих заявником доказів не вбачається даних про конкретні обставини та події, за яких ОСОБА_2 висловлювала словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, які можливо було б кваліфікувати як домашнє насильство.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду зі даною заявою, ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства стосовно нього у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, при розгляді цієї справи таких доказів не здобуто.

Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Повний текст постанови складено 21.03.2023 року.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: П.Я. Ігнатенко

І.В. Склярська