Провадження № 2/752/1563/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 березня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Машкевич К.В.

при секретарі Гненик К.П.

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів),

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 8000,00 дол. США.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц, яким з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 стягнуто суму боргу у розмірі 1 261 188,00 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн, позивач, 15.04.2016, 23.05.2016 та 29.06.2016 передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 8000,00 дол. США, що підтверджується відповідними розписками останньої.

В рамках виконавчого провадження № 45278482, відкритого 4 листопада 2014 року на підставі зазначеного рішення суду, 22 травня 2018 року позивач подав до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві заяву про долучення до матеріалів цього провадження документів - розписок, виданих відповідачем, якими засвідчено факт передачі стягувачу в період з 6 лютого 2015 року по 11 листопада 2016 року грошових коштів на загальну суму 808 352,00 грн.

На запити державних виконавців щодо підтвердження даної інформації в письмовому вигляді ОСОБА_2 надала відповідь, яка надійшла до відділу 30 серпня 2018 року та в якій вказано, що розрахунок між сторонами на суму 808 352,00 грн відповідач не підтверджує, надані документи не відповідають реальній ситуації, а після детальної звірки вона повідомить по результат.

Позивач вважає, що така поведінка відповідача суперечить добросовісності, будь-яких інших правовідносин між ними не існує, тому відповідач має повернути грошові кошти як безпідставно набуті відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2021 головуючим суддею у справі за позовом ОСОБА_1 визначено суддю Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.09.2021 позовну заяву залишено без руху.

11.10.2021 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2022 головуючим суддею у справі за позовом ОСОБА_1 визначено суддю Голосіївського районного суду м. Києва Машкевич К.В.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.05.2022 справу за позовом ОСОБА_1 прийнято до свого провадження у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідач позовну заяву з додатками отримала, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь суму боргу у розмірі 1 261 188,00 грн.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 в позику 50 000,00 доларів США, яку зобов`язався повернути до 1 липня 2013 року, та 50 000,00 доларів США, яку зобов`язався повернути до 1 серпня 2013 року, про що надав власноручно написані розписки.

На підставі цього судового рішення 17 жовтня 2014 року було видано виконавчий лист № 2-1416/2014, який починаючи з 4 листопада 2014 року перебуває на примусовому виконанні Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві у межах виконавчого провадження №45278482.

Як зазначав позивач, 15.04.2016, 23.05.2016 та 29.06.2016 він передав відповідачу грошові кошти на загальну суму 8000,00 дол. США, на підтвердження чого надав копії відповідних розписок ОСОБА_2

22 травня 2018 року позивач звернувся до державного виконавця із клопотанням про долучення документів до матеріалів виконавчого провадження №45278482, а саме розписок, виданих відповідачем, на підтвердження факту передачі безпосередньо стягувачу в період з 6 лютого 2015 року по 11 листопада 2016 року грошових коштів на загальну суму 808 352,00 грн.

На запити державних виконавців щодо підтвердження даної інформації в письмовому вигляді ОСОБА_2 надала відповідь від 27 липня 2018 року, яка надійшла до відділу 30 серпня 2018 року та в якій зазначено, що розрахунок між сторонами на суму 808 352,00 грн відповідач не підтверджує, надані документи не відповідають реальній ситуації, а після детальної звірки вона повідомить по результат.

Позивач вважає, що така поведінка відповідача суперечить добросовісності, будь-яких інших правовідносин між ними не існує, тому, на думку позивача, відповідач має повернути грошові кошти як безпідставно набуті відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на таке.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вбачається, що при ухваленні заочного рішення від 6 серпня 2014 року у справі № 754/8797/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу Деснянський районний суд м. Києва визначив суму стягнення заборгованості за договорами позики саме в національній валюті - гривні у розмірі 1 261 188,00 грн.

Вказане заочне рішення набрало законної сили, не скасоване у встановленому законом порядку його перегляду судом першої та апеляційної інстанцій, тому є чинним і обов`язком до виконання сторонами.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України). Зазначене конституційне положення кореспондується та було відображено у статті 14 ЦПК України у редакції 2004 року, яка діяла на час ухвалення рішення від 6 серпня 2014 року.

Як свідчать матеріали справи, за розписками, на які посилається ОСОБА_1 , він передав ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу: 15.04.2016 - 3000,00 дол. США, що склало еквівалент 76500,00 грн; 23.05.2016 - 3000,00 дол. США, що склало еквівалент 75000,00 грн; 29.06.2016 - 2000,00 дол. США, що склало еквівалент 49400,00 грн.

Зі змісту зазначених розписок вбачається, що в усіх трьох розписках відповідача від 15.04.2016, 23.05.2016 та 29.06.2016 зазначено, що сума боргу повертається позивачем в порядку виконання приписів виконавчого листа №2-1416/2014, виданого 17 жовтня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд стягнути із ОСОБА_2 на його користь суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 8000,00 доларів США.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів, установлено, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо надання грошових коштів в позику, обов`язок по поверненню яких відповідачу покладений на позивача заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року, а також договором позики (розписки) від 13 вересня 2010 року.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).

Передаючи відповідачу спірні грошові кошти, позивач достовірно знав кому і за що він їх надає, а саме часткове повернення боргу, а тому з огляду на встановленні обставини справи виключається помилковість і відсутність підстави в передачі цих грошей, тим більше три рази протягом 2016 року.

Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про недоведення позивачем помилкового повернення відповідачу грошей, що виключає безпідставне набуття відповідачем спірних грошових коштів.

На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведенням позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись статтями 11, 83, 177, 202, 205, 207, 1046, 1049, 1212 ЦК України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: