ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/326/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Шевчук Г. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/11370/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2023 року (ухвалене суддею Сливкою Л.М., повний текст якого складено 06 січня 2023 року) в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 01 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 4000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує, внаслідок чого станом на 09 серпня 2022 року утворилась заборгованість в розмірі 13031.03 гривень, яка складається із наступного: 3227.62 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 9803.41 гривень - заборгованість за простроченими відсотками.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по кредиту та судові витрати.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом в розмірі 3227.62 грн. та 2481.00 грн. сплаченого судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, АТ КБ «ПриватБанк» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, оскільки відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду по всім істотним умовам договору. Апелянт наголошує, що в заяві, підписаній відповідачем, зазначена базова процентна ставка - 3% на місяць, а тому відповідач був належним чином повідомлений про умови щодо сплати процентів.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в даній частині задоволити, в решті рішення суду залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Апеляційна скарга подана лише в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Судом встановлено наступні обставини.

01 березня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №б/н, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у сумі 2850 гривень, розмір якого у подальшому було збільшено до 4000 гривень, шляхом підписання заяви.

При цьому в заяві по договору SAMDN4798 від 01 березня 2007 року, підписаній ОСОБА_2 , зазначена базова процентна ставка - 3% на місяць.

У вказаній заяві зазначено, що відповідач згідний із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг; він ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.20).

До кредитного договору Банк додав «Извлечениеми з Условий и правил предоставления банковских услуг». Вказаний документ поданий до суду іноземною мовою, однак позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не додано її засвідченого у встановленому порядку перекладу українською (державною) мовою (а.с.21-30).

Відповідно до ст.9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

За положеннями ст.10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

Отже, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку ст.79 Закону України «Про нотаріат».

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що надані позивачем «Условия и правила предоставления банковских услуг», як складова кредитного договору, не можуть бути прийняті судом як належний доказ, оскільки складені на іноземній мові, а позивачем не додано їх засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою.

Також до кредитного договору банк додав Довідку про зміну умов кредитування, Виписку за договором б/н за період із 01 березня 2007 року по 12 серпня 2022 року (а.с.10-18).

Згідно із наданим банком розрахунком заборгованості від 09 серпня 2020 року вбачається, що заборгованість станом на 09 серпня 2022 року становить 13031.03 гривень, з яких: 3227.62 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 9803.41 гривень - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.9).

З поданого позивачем розрахунку заборгованості від 30 вересня 2020 року слідує, що процентна ставка, яка застосовувалась Банком до простроченої заборгованості за кредитом становила 36%, 30.00%, 34.80%, 43.20% річних.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не повернута фактично отримана від АТ КБ «ПриватБанку» сума кредитних коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» 3227,62 грн. кредитних коштів, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути - 3227,62 грн., як тіло заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 березня 2007 року.

Разом з тим, судом першої інстанції помилково встановлено, що у заяві ОСОБА_2 по договору SAMDN4798 від 01 березня 2007 року процентна ставка не зазначена, оскільки базова процентна ставка визначена - 3% на місяць на залишок заборгованості.

У цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 01 березня 2007 року, посилався на заяву по договору SAMDN4798 від 01 березня 2007 року та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. При цьому вказав, що приєднаний до позовної заяви витяг стосується Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент звернення позивача до суду.

Колегія суддів враховує доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не була досліджена заява ОСОБА_2 по договору SAMDN4798 від 01 березня 2007 року щодо процентної ставки - 3% на місяць на залишок заборгованості (36 % річних), однак, не приймає їх до уваги, оскільки з поданого розрахунку заборгованості слідує, що процентна ставка, яка застосовувалась Банком до простроченої заборгованості за кредитом, змінювалась та становила 36%, 30.00%, 34.80%, 43.20% річних.

При цьому сам по собі факт користування відповідачем грошовими коштами також не підтверджує, що розмір процентної ставки, який змінювався за користування кредитними коштами, був погоджений з відповідачем в момент укладення договору 01 березня 2007 року.

Також, апеляційний суд зазначає, що у даній справі містяться суперечливі докази, подані позивачем. Зокрема, судом встановлено, що між сторонами 01 березня 2007 року укладений кредитний договір № б/н. Натомість, заява ОСОБА_2 від 01 березня 2007 року містить умови кредитування з посиланням на договір SAMDN4798.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, відповідач розумів їх зміст, ознайомився та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в них розмірах і порядку нарахування.

Колегія суддів вважає, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (01 березня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30 серпня 2022 року). Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, і зазначена у анкеті-заяві по договору SAMDN4798 домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 3% на місяць (36% річних), не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем по кредитного договору №б/н від 01 березня 2007 року, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, колегія суддів критично оцінює посилання АТ КБ «ПриватБанк» на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору, та зазначення, що редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року та згідно п. 2.1.1.2.12, в разі порушення зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86.4 % - для картки «Універсальна»; 84.0% - для картки «Універсальна голд».

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку відповідач розумів їх зміст, ознайомився та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в них розмірах і порядку нарахування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Крім того, судом встановлено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 01 березня 2007 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 слідує, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливість використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду, виклавши його в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2023 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови - 28 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді