Справа №:755/7939/21
Провадження № 2/755/495/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" лютого 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Яхно П.А.

за участю: представника позивача - Кидалова І.М.

представника відповідача 1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 в особі представника Кидалова І.М. , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири, зі зміною правового режиму майна від 06.06.2020 року, укладений між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений Клименком В.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №775; судові витрати у справі покласти на відповідачів солідарно.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 31.07.2013 ОСОБА_4 , під розписку, позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000 євро та дав зобов`язання щодо повернення грошових коштів на першу вимогу протягом одного місяця. 16.04.2020 позивач через свого адвоката звернулась листом до відповідача з вимогою повернення позики протягом 1 календарного тижня з моменту отримання вказаного повідомлення. Однак, відповідач-1 ухилився від повернення позики позивачу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з позовної заявою про стягнення боргу за позикою. 27.06.2020 відповідач-1, як вважає позивач, розуміючи наслідки звернення до суду позивачем та реальну перспективу стягнення з нього позичених коштів, змінив правовий режим нерухомого майна, що йому належало, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та яка була набута ним і його дружиною, ОСОБА_5 , під час перебування у шлюбі і на яке розповсюджувався правовий режим спільного сумісного майна подружжя, та передав це майно дружині, відповідачці-2, по договору дарування. Разом з тим, за наслідками провадження у цивільній справі №356/406/20, що розглядалась Березанським міським судом Київської області за позовом ОСОБА_3 про стягнення боргу за позикою, рішенням від 12.04.2021 стягнуто з відповідача-1 на користь позивачки борг за договором позики від 31.07.2013 у сумі 331 522 (триста тридцять одна тисяча п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок. Однак, як вважає позивач, станом на вказану дату, будь-яке майно у відповідача-1 було відсутнє, що фактично, унеможливлювало виконання зазначеного судового рішення. На думку позивача, зазначене свідчить, що, передбачаючи настання для себе негативних наслідків у вигляді можливого судового рішення не на його користь у зв`язку з заявленими претензіями від позивача, відповідач-1 умисно виводив зі статусу спільного сумісного майна зазначену вище квартиру і дарував її дружині. Позивач вважає, що вищезазначений договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна був використаний учасниками цивільних відносин виключно з метою уникнення сплати боргу та для цілей невиконання судового рішення про стягнення коштів. Вважає, що відповідач-1, який укладав договір дарування на користь своєї дружини, відповідачки-2, діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами, а тому зазначений договір дарування зі зміною правового режиму майна порушує майнові інтереси позивачки, як кредитора, і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника - відповідача-1.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним, за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання, учасникам у справі роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки; витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименка Василя Сергійовича належним чином засвідчену копію договору дарування квартири, зі зміною правового режиму майна від 06.06.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого Клименком В.С. приватним нотаріусом КМНО, зареєстрованого за №775 та належним чином засвідчені копії всіх інших матеріалів та документів нотаріальної справи щодо посвідчення зазначеного договору.

Цього ж дня, ухвалою суду, у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним відмовлено.

Копію вказаної ухвали учасниками у справі було отримано: представником позивача Кидаловим І.М. - 27.05.2021, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа; відповідачем ОСОБА_5 - 12.06.2021, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового направлення.

25.06.2021 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименка Василя Сергійовича надійшли витребувані ухвалою суду від 27.05.2021 документи.

29.06.2021 на запит судді Київського апеляційного суду Лапчевської О.Ф. було направлено матеріали цивільної справи № 755/7939/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним, у зв`язку із надходженням апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - Кидалова Ігоря Миколайовича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27.05.2021 про відмову у забезпеченні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.09.2021 апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Кидалова Ігоря Миколайовича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27.05.2021 про відмову у забезпеченні позову задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27.05.2021 про відмову у забезпеченні позову скасовано. Клопотання про забезпечення позову задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5 на праві власності.

23.09.2021 матеріали вказаної цивільної справи повернулися до Дніпровського районного суду м. Києва, після закінчення апеляційного провадження.

05.07.2021 до суду від представника відповідача-1, ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надійшов відзив на позов з доказами на його обґрунтування, в якому сторона відповідача-1 позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити у їх задоволенні, з огляду на наступне. Вказує, що вимогу ОСОБА_3 , надісланої поштовим відправленням №197, ОСОБА_4 не отримував, а тому не знав та не міг знати про настання строку погашення заборгованості перед позивачем у тижневий строк, визначений розпискою. Крім того, зазначають про те, що позивачем до позовної заяви не було долучено доказів одержання вказаного вище поштового відправлення ОСОБА_4 . З огляду на вище викладені обставини, доводи позивача, на думку відповідача-1, про намір ухилитися від виконання зобов`язань перед ОСОБА_3 не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі. Разом із тим, зазначає про те, що про пред`явлення ОСОБА_3 позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за вказаною вище розпискою, відповідачу-1 стало відомо після одержання поштою з Березанського міського суду Київської області ухвали про відкриття провадження по справі №356/406/20 від 19.10.2020 та позовної заяви про стягнення боргу за позиками. Таким чином, вважає, що станом на дату ухвалення ОСОБА_4 рішення про укладення договору дарування квартири (27.06.2020) за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , відповідач-1 не знав, та не міг знати про заявлену ОСОБА_3 вимогу про погашення заборгованості за розпискою у розмірі 10 000 євро, натомість, про таку вимогу він дізнався після отримання позовної заяви з Березанського міського суду Київської області лише у жовтні 2020 року. Вказує, що з огляду на вказані вище обставини, станом на дату укладення оскаржуваного позивачем договору дарування квартири від 27.06.2020 зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 не може вважатися таким, що виникло, оскільки вимоги позивача відповідач-1 не отримував. Зазначає, що саме позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, повинен довести належними, достатніми та допустимими доказами відсутність в учасників правочину наміру на створення реальних юридичних наслідків. Вказує, що позивачем ОСОБА_3 не було надано до суду доказів того, що ОСОБА_4 , відчуживши належне йому на праві власності нерухоме майно, своїй дружині ОСОБА_5 не мав в дійсності волевиявлення та наміру на перехід права власності на зазначене майно від нього до дружини, а враховуючи факт їхнього родинного споріднення мав намір і в подальшому володіти та користуватися майном. Виходячи із вище наведених фактичних обставин справи, відповідач-1 вважає, що правові висновки Верховного Суду, про які зазначає позивач у позовній заяві, не підлягають до застосування, оскільки, оскаржуваний правочин не був вчинений ОСОБА_4 у період настання у нього зобов`язання з погашення суми заборгованості перед кредитором, а тому не може вважатися фраудаторним.

09.07.2021 до суду від представника позивача ОСОБА_3 - Кидалова І.М. надійшла відповідь на відзив з доказами на її обґрунтування, у якій представником зазначається про те, що фактично, всі доводи відповідача-1 на його думку зводяться до того, що він не знав про вимогу позивача сплатити йому грошові кошти, оскільки листа з вимогою від позивача не отримував, про існування позову дізнався аж в жовтні 2020 року, а тому це, на його думку, свідчить про відсутність умислу на вчинення фіктивного правочину. Також, надає цитування рішень Верховного Суду, які, на його думку, свідчать про безпідставність позову і неможливість застосування правових висновків з цих рішень Верховного Суду у даній справі. Вважає доводи відповідача-1 маніпулятивними з огляду на наступне. Вимога про сплату грошових коштів була відіслана відповідачеві-1 реєстрованим поштовим відправленням. Відповідно п. 116. Розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення «EMS» - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод. З копії конверту поштового відправлення було встановлено, що воно повернено за закінченням зберігання. Саме ця обставина, як зазначає представник позивача, була також і встановлена судовим рішенням у справі №356/406/20, адже суд визнав надсилання листа відповідачеві-1 належним чином поданою вимогою про сплату грошових коштів. Тобто, більше 1-го місяця відповідач-1 не отримував поштове відправлення від позивача. Причини, чому відповідач-1 протягом 1-го місяця не отримав адресованого йому листа - не пояснені. Таким чином, на думку сторони позивача, неотримання листа від позивача відповідачем-1 та повернення цього листа до позивача є наслідками діяння (бездіяльності) самого відповідача-1 щодо належного отримання адресованого йому поштового відправлення, тобто його власною волею, і, як наслідок, саме відповідач-1 несе всі негативні наслідки неотримання такого листа. Не отримання кореспонденції, яка надсилається цінними листами з описом, за належною адресою місцезнаходження особи є обставиною, яка зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою особи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу, на думку представника позивача, у зв`язку із чим саме ця особа несе ризики такої своєї поведінки, що цілком залежала від його волі. Представник позивача посилається на те, що відповідач відверто маніпулює, коли підміняє поняття «чинність грошового зобов`язання» поняттям «настання строку погашення заборгованості». Для даної категорії справ, на думку представника позивача, важливим є не те, настав чи ні строк виконання зобов`язання, а важливим є факт наявності та чинності/дійсності зобов`язання, від виконання якого має намір ухилитись особа, що вчиняє фраудаторний правочин.

Враховуючи наведене, а саме припис ч. 1 ст. 1049 ЦК України, представник позивача посилається на те, що відповідач не міг не розуміти, що, якщо вимога позивача до нього не була заявлена, то його зобов`язання з повернення боргу позивачеві було і є дійсним, незалежно від того, отримував чи ні відповідач-1 повідомлення про вимогу. На думку представника позивача, знаючи і розуміючи чинність вимоги позивача по відповідній розписці, відповідач-1 чинив умисно, намагаючись убезпечити своє майно від подальшого звернення стягнення на нього. Вказує, що право вимоги (не плутати сі строком виконання зобов`язання) позивача до відповідача-1 виникло не в момент подання позову, а в момент підписання відповідачем-1 розписки, тобто в момент виникнення договірного зобов`язання - 31.07.2013, а тому такий довод відповідача-1 виглядає відверто абсурдним з правової точки зору. Зазначає, що про існування грошового зобов`язання перед позивачем відповідач-1 знав саме з моменту підписання розписки, а ніяк не з моменту подання позову у справі №356/406/20.

Звертав увагу суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Посилався, що відповідач-1 маніпулює і прагне ототожнення фраудаторного правочину з фіктивним та заявляє, що позивач не навіть ознак умислу на вчинення саме фіктивного правочину.

09.11.2021 до суду від представника позивача ОСОБА_3 - Кидалова І.М. надійшли додаткові пояснення, у яких представник позивача навів доводи щодо доказів, які були витребувані судом від приватного нотаріуса та зазначив, що квартира спочатку належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2020, ціна придбання квартири визначена у гривневому еквіваленті 67 523,07 (шістдесят сім тисяч п`ятсот двадцять три долари США 07 центів) доларам США без урахування ПДВ, згідно з офіційним курсом обміну долара США до гривні, встановленим Національним банком України на фактичну дату здійснення кожного платежу, що становить 994997,89 (дев`ятсот дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 89 копійок без урахування ПДВ. Вже через 3 дні, 06.07.2020 ОСОБА_4 подарував зазначену квартиру своїй дружині, ОСОБА_5 , та оцінив дар в 400 000 (чотириста тисяч) гривень 00 копійок, що становить еквівалент 14 721,25 доларам США згідно з офіційним курсом обміну долара США до гривні, встановленим Національним банком України на цю дату. Вказує, що така висока швидкість відчуження тільки що придбаної квартири, на третій день від дати її придбання, та явно занижена вартість дарунку у порівнянні з вартістю придбання, на думку позивача, свідчить про відверто удаваний характер правочину дарування, який приховує справжню мету цього правочину - унеможливлення подальшого звернення стягнення на квартиру як майна ОСОБА_4 . Вважав, що витребувані судом документи підтвердили заяву позивача про протиправну мету укладеного правочину дарування, а тому, на думку представника позивача, позов у справі підлягав задоволенню в повному обсязі з підстав, заявлених раніше.

29.12.2021 на виконання ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15.12.2021 було направлено матеріали цивільної справи № 755/7939/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним, у зв`язку із надходженням касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 13.09.2021.

03.11.2022 матеріали цивільної справи № 755/7939/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним повернулися до Дніпровського районного суду м. Києва, разом із постановою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18.10.2022, якою касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 13.09.2021 без змін.

Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2023 закрито підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - Кидалов І.М. підтримав заявлений позов, з підстав викладених у ньому та заявах по суті справи, та просив його повністю задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на підстави та доводи, що були викладені нею у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що стороною позивача не доведено, що вказаний договір був укладений з метою ухилення від виконання зобов`язань по позиці. Доказів щодо вручення вимоги немає, оскільки за умови розписки сторона мала 30 днів для виконання зобов`язань за розпискою. Про судовий процес відповідач дізнався при передачі справи до Березанського суду у вересні 2020 року, а договір був укладений влітку 2020 року. Стороні відповідача-1 не відомо чому не було вручено останньому вимогу, можливо проблема була у пошті, від суду документи відповідач отримав. Зазначила про те, що вимога була направлена відповідачу-1 представником ОСОБА_3 - Кидаловим І.М. , тому ОСОБА_4 не міг знати, що він є представником ОСОБА_3 , а тому вказівка на те, що останній не отримав вимогу позивачки умисно, що на думку представника свідчить про його неправомірну поведінку, є безпідставною.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, 31.07.2013 ОСОБА_4 взяв у борг 10 000 (десять тисяч) євро у ОСОБА_3 та зобов`язався повернути вказану суму на її вимогу протягом одного місяця, що підтверджується його власноручною розпискою та не заперечується сторонами.

16.04.2020 адвокатом Кидаловим І.М. в інтересах ОСОБА_3 було направлено вимогу ОСОБА_4 про сплату грошових коштів по розписці від 31.07.2013.

Оскільки вимога позивача про повернення боргу залишилася без належного реагування з боку відповідача-1, ОСОБА_3 звернулася до Березанського міського суду Київської області із вимогами до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за позиками, провадження у вказаній справі будо відкрито 19.10.2020. Рішенням Березанського міського суду Київської області від 12.04.2021 позов ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за позиками задоволено частково та, серед іншого, стягнуто з ОСОБА_4 , борг за договором позики від 31.07.2013 у сумі 331 522 (триста тридцять одна тисяча п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка посилається на те, що відповідач-1 передбачаючи настання для себе негативних наслідків у вигляді можливого судового рішення не на його користь, у зв`язку з заявленими претензіями від позивача, умисно виводив зі статусу спільного сумісного майна квартиру і дарував її дружині.

Так, судом встановлено, що 06.07.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено Договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна, яким сторони домовились про зміну правового режиму майна, яке є спільною сумісною власністю, а саме: ОСОБА_4 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження, серія НОМЕР_3 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області від 14.02.2003, актовий запис №9, придбав квартиру під номером АДРЕСА_2 , в спільну сумісну власність подружжя. Цим договором припинилося право спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим квартира під номером АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . За домовленістю сторін дарувальник, ОСОБА_4 , зобов`язався передати в дар, а обдаровувана, ОСОБА_5 , зобов`язалася прийняти належну дарувальнику на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_2 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна, посилається на те, що вказаний договір був укладений сторонами задля уникнення звернення стягнення на майно боржника, з огляду на невиконання останнім зобов`язання щодо повернення грошових коштів за борговою розпискою, оскільки, як вважає сторона позивача, ОСОБА_4 , умисно ухилився від отримання вимоги позивача про повернення коштів, що свідчить, на думку сторони позивача, про фраудаторність укладеного правочину.

Так, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Вказані правові висновки, викладені у Постанові Верховного суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18.

За вказаних обставин суд доходить до висновку, що фраудаторним правочином є той правочин, що вчинений сторонами на шкоду кредитору і не має у собі підґрунтя реального правочину, а спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

За нормою ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як визначено Верховним Судом у постанові від 03.06.2020 по справі № 520/12909/15-ц у розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, якій відповідають положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом не було встановлено про наявність ознак фіктивного та фраудаторного правочину щодо укладеного 06.07.2020 Договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна, оскільки стороною позивача не було підтверджено належними доказами наведені у позовній заяві доводи.

Так, судом було встановлено, що оспорюваний договір був укладений сторонами до відкриття судового провадження щодо відповідачів, що не свідчить про прямий умисел від ухилення виконання рішення суду та не вказує на те, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, оскільки відповідач-1 не знав про наявність вимоги позивача та подальшого судового провадження на момент укладення такого договору. Крім того, не заслуговують на увагу і доводи сторони позивача про те, що відповідач-1 умисно ухилився від отримання вимоги позивача про повернення коштів, оскільки остання дійсно була відправлена від імені позивача її представником, що у дійсній мірі позбавляло останнього від отримання адресованих йому поштових направлень від невідомих останньому осіб, за відсутності належних доказів у цій частині. Разом із тим, суд звертає увагу, що даний позов був пред`явлений стороною позивача після винесення судового рішення, за яким відповідач-1 став боржником, а у частині вимог до відповідача-2, у володінні якої перебувало майно за оспорюваним договором, судом було відмовлено.

Поряд з тим, судом встановлено, що укладення оспорюваного договору стороною позивача не оспорювалося до моменту ухвалення рішення у справі №356/406/20 про стягнення заборгованості солідарно з відповідачів як подружжя за договором позики. Лише після ухвалення рішення у вказаній справі позивач звернулася із даним позовом до суду, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених позивачем у позовній заяві щодо фраудаторності укладеного договору дарування.

Відтак судом не встановлено, що сторони, укладаючи договір дарування, мали на меті настання інших наслідків, ніж передбачені умовами договору та судом не встановлено про наявність умислу у їх діях, задля уникнення від виконання належних зобов`язань за договором позики.

Разом із тим, стороною позивача не наведено суду переконливих доводів у частині того, що відповідач не має іншого майна у власності, що позбавляє останнього у належний спосіб та належним чином виконати зобов`язання за судовим рішенням, а квартира, що передана у дар відповідачці-2 є єдиним його майном.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29).

З огляду на висновки суду щодо відсутності порушення цивільних прав позивача при укладенні оспорюваного Договору відповідачами та у розрізі даного спору і правовідносин між сторонами, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для розподілу між сторонами судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 202-204, 215, 626-628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 158, 209, 210, 247, 263, 265, 280, 354 ЦПК, суд -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складений 02.03.2023.

Суддя: