Справа № 442/2978/17 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/1310/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарки: Назар Х.Б., Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» Шандарівського Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування майнової шкоди за договорами банківських вкладів та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м.Львові до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» в користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) гривень неустойки. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» в дохід держави 9605 грн. судового збору. В решті позову відмовлено. В задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м.Львові до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» за первісним позовом повністю та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Зазначають, що пеня розрахована у межах річного строку позовної давності як того вимагає п.1 ст. 258 ЦК України. Вказують, що доказами наявними в матеріалах справи №442/2978/17 та дослідженими судом першої інстанції підтверджується, що: фактична дата первісного позову в даній справі 24.04.2017; фактичне виконання АТ «Укрексімбанк» рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2014 в справі 442/6041/14-ц 22.09.2016, що підтверджується наявною в матеріалах справи та досліджено судом першої інстанції копією платіжного доручення №18345 від 22.09.2016; дата набрання чинності рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2014 в справі №442/6041/14-ц- 06.07.2016. Разом з тим, суд першої інстанції при ухваленні Рішення погодився з розрахунком представника позивача за первісним позовом, у відповідності до якого період нарахування пені в ньому (Поясненні) зазначено: 13.02.2016 -13.02.2017 без жодних належних і допустимих доказів щодо початкової та кінцевої дати нарахування пені (при цьому документ щодо зарахування 13.02.2017 коштів на рахунок позивача за первісним позовом не тільки наданий її представником на стадії розгляду справи по суті з порушенням порядку подання доказів, встановлених ст. 83 ЦПК України, але й не підтверджує обставин, що стосуються предмету спору як за первісним, так і за зустрічним позовом у цій справі). В матеріалах справи відсутні і судом першої інстанції при ухваленні Рішення не досліджувалися докази (та у Рішенні суду першої інстанції не покликається на жодний доказ), які б обґрунтовували зазначені у Поясненні початкову та кінцеву дати нарахування пені, заявленої позивачем за первісним позовом до стягнення з АТ «Укрексімбанк», а відповідно суд першої інстанції безпідставно та без будь-яких обґрунтувань відмовив АТ «Укрексімбанк» у задоволенні клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог позивача за первісним позовом. Відмовляючи АТ «Укрексімбанк» в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції в мотивувальній частині Рішення дійшов помилкового висновку щодо наявності договірних відносин між сторонами в справі на підставі Договору банківського вкладу, оскільки не надав належної оцінки всім наявним в матеріалах справи №442/3978/17 та дослідженими судом першої інстанції доказам (в їх сукупності) на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, якими спростовується наявність договірних відносин між сторонами даної справи. Враховуючи зізнання ОСОБА_2 про те, що «через касу реально гроші не проходили», і про те що на час подання як позову у даній справі, так і подання позову в справі №442/6041/14-ц ОСОБА_1 було відомо, що Договір банківського вкладу є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, а саме розміщення коштів на вкладних рахунках, оскільки ОСОБА_2 визнала, що привласнила їх (кошти) і фактично такі кошти на вкладні (депозитні) рахунки ОСОБА_1 внесені не були, а ОСОБА_1 підтвердила, що кошти фактично передавала ОСОБА_2 , а не вносила до каси банку, і визнає, що такий Договір банківського вкладу є фіктивним, у зв`язку з чим відкрито Кримінальне провадження. Також зазначають, що ОСОБА_2 не була наділена повноваженнями на приймання та оформлення касових операцій, як відповідно до нормативно правових актів НБУ, так і згідно зі своєю посадовою інструкцією, і згідно з довіреністю №010/01-6220 від 27.08.2009, про яку зазначено в преамбулі таких договорів, на представництво АТ «Укрексімбанк», і строк якої закінчився 07.11.2009, тобто до дати укладення Договору банківського вкладу. Вважають, що ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не визначився з характером спірних відносин; неповно з`ясував обставин, що мають істотне значення для справи; зробив висновки, які не відповідають дійсним обставинам справи, так як вважав встановленими обставини, які не були доведені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами; не зазначив мотивів відхилення доказів, наданих АТ «Укрексімбанк» на обґрунтування недійсності (нікчемності) Договору банківського вкладу; застосував норми закону, які не підлягали застосуванню, та не застосував норми закону, які підлягали застосуванню.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 11, 141, п.1 ст. 258 ЦПК України, ч.ч. 1,3,5,6 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст.ст. 549, 525,526, 599, 611, 626-628, ч.3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 1058 ЦК України, ст.1, ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч.3,4,5 ст. 191, ч.1,2 ст. 366, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України, Постанову Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-20цс12, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року справа Проніна проти України, та задовольняючи частково позов ОСОБА_1 і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України», виходив з того, що 25 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділення в м. Дрогобич Стадник Ганни Григорівни, яка діє на підставі Положення про відділення та довіреності №010-01/224 від 12.01.2010 року та ОСОБА_1 укладено договір банківського строкового вкладу «Класичний» №38875-32451, на суму 25000 дол. США на термін 183 календарних днів з 25 вересня 2012 року по 25 березня 2013 року із розрахунку 8 відсотків річних на суму вкладу. Такий факт також встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2014 №442/6041/14-ц, яким також стягнуто суму вкладу в розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що становить 389000 (триста вісімдесят дев`ять тисяч) гривень. Таке рішення залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016. Ухвалою Верховного суду від 21.12.2018 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року, постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року за заявою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,- відмовлено. Зустрічний позов обумовлено фактично тими мотивами заперечення відповідача, які були предметом дослідження в справі №442/6041/14-ц. Зокрема було встановлено, що як спірні договори, так і квитанція мають усі необхідні реквізити та підписані від імені банку посадовою особою, яка діяла на підставі довіреності банку й у межах наданих їй повноважень, а відтак банк зобов`язаний виплатити вкладнику депозит. Суд встановив, що при укладенні вищевказаного договору між сторонами було досягнуто всіх істотних умов, а тому суд дійшов висновку, що такі договори відповідають вимогам, встановленим законодавством, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстав для визнання такого договору недійсним не встановив. Відтак зустрічний позов не підлягає до задоволення, у такому суд відмовив. Проведеним аналізом суд встановив, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд дійшов висновку, що Відповідач порушив умови укладених договорів, позбавивши позивача права вільно володіти та користуватись належними їй грошовими коштами, а первісні позовні вимоги обґрунтованими, погоджуючись із наданими представником позивача розрахунками про стягнення з відповідача за первісним позовом, враховуючи строк позовної давності в один рік щодо можливості стягнення пені, вважає, що така становить 273 750 дол.США (365 днів х 3 % річних=1095%, 25000 дол. США (сума прострочення) х 1095% =273750 дол.США. Суд врахував обставини справи, зокрема те, що АТ «Укрексімбанк» є державним банком (засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України; держава здійснює та реалізує повноваження власника щодо 100% акцій, які належать у його статутному капіталі); те, що працівника АТ «Укрексімбанк» ОСОБА_2 , яка в період з 07.08.2009 по 26.09.2012 працювала на посаді начальника відділення АТ «Укрексімбанк» у м. Дрогобичі, з якою від імені банку було укладено договір, було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.ч.3,4,5 ст. 191, ч.1,2, ст. 366, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України (справа №442/1571/14-к), в тому числі по факту незаконного отримання від ОСОБА_1 коштів згідно з Договором банківського вкладу, оскільки, шляхом обману та службового підроблення вона привласнила кошти, отриманні, зокрема, від ОСОБА_1 ніби з метою розміщення на вклад на підставі Договору банківського вкладу, як також зазначено представником АТ «Укрексімбанк». Таким чином, суд вважав за можливе зменшити розмір неустойки з 273750 дол. США, що на день постановлення рішення становить 7 352 925 грн., (273750 х 26,86) до 1000000 грн., враховуючи, що розмір неустойки значно перевищує стягнення за основним договором. Що стосується заяви представника відповідача позивача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, то така не підлягає до задоволення, оскільки пеня розрахована у межах річного строку позовної давності як того вимагає п.1 ст. 258 ЦК України. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, а саме щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державний експертно-імпортний банк України» в користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон ) гривень неустойки та відмову у зустрічному позові через безпідставність. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, так як позивач звільнена від сплати судового збору, позов задоволено частково, судовий збір суд стягнув з відповідача в дохід держави в розмірі 9605 грн. враховуючи ставку судового збору, яка діяла на момент звернення з позовом та враховуючи суму стягнення, яку задоволено судом.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення в частині вирішення первісного позову підлягає скасуванню.

21.04.2017р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», у якому просила:

- стягнути з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню встановлену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 273 750 Доларів США.

В обґрунтування позову вказує, що 25.09.2012 вона уклала у Дрогобицькому відділенні ПАТ «Український державний експортно-імпортний банк» депозитний договір №38875-32451, за яким внесла 25 000 дол. США. Стягнула такі кошти рішенням суду. Відповідачем вичерпано всі спроби для перегляду рішення щодо стягнення коштів. Незважаючи на те, що рішення в згадуваній справі набрали законної сили відповідач повернув суму вкладу, визначену договором та рішенням суду лише 13.02.2017. Разом з тим, згідно закону банк несе відповідальність за неналежне надання послуг, згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - банк зобов`язаний сплатити їй пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Тому враховуючи строк позовної давності в один рік щодо можливості стягнення пені, вважає, що така становить 273 750 дол.США ( 365 днів х 3 % річних=1095%, 25000 дол.США (сума прострочення) х 1095% =273750 дол.США.

10.08.2017 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м.Львові звернулося в суд до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, у якому просили:

- визнати недійсним Договір Строкового банківського вкладу Процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» №38875-32451 від 25 вересня 2012 року, сторонами якого зазначено: публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», як банк, та ОСОБА_1 , як вкладник. Судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом.

В обґрунтування зустрічного позову представник відповідача вказує на те, що АТ «Укрексімбанк» 23.06.2017 подано цивільний позов в кримінальній справі, що перебуває у провадженні Дрогобицького міськрайонного суду №442/1571/14-к про обвинувачення ОСОБА_2 , яка в період з 07.08.2009 по 26.09.2012 працювала на посаді начальника відділення АТ « Укрексімбанк» у м. Дрогобичі у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4,5 ст. 191, ч..1,2, ст. 366, ч.1 ст. 358, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України, в тому числі по факту незаконного отримання від ОСОБА_1 коштів згідно з Договором банківського вкладу, оскільки, шляхом обману та службового підроблення вона привласнила кошти, отриманні, зокрема, від ОСОБА_1 ніби з метою розміщення на вклад на підставі Договору банківського вкладу. Вважає, що покази ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що містяться в кримінальній справі, підтверджують, що ОСОБА_1 заяви на переказ готівки АТ «Укрексімбанк» не подавала та не вносила до каси АТ «Укрексімбанк» (в тому числі його відділення у м. Дрогобичі) кошти з метою їх розміщення на вклад згідно з Договором банківського вкладу та від АТ «Укрексімбанк» не отримувала відповідних квитанцій про приймання коштів на вклад. Таким чином, в частині порядку внесення ОСОБА_1 грошової суми на вклад згідно з Договором банківського вкладу, такий договір суперечить ст. 1059 ЦК України та Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 №174 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 за №790/19528. Зокрема, касове обслуговування банком клієнтів та оброблення готівки має здійснюватися через касу банку. Квитанція від 25.09.2012 не відповідає вимогам встановленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності, зокрема Додатку 8 до Інструкції про касові операції. Як випливає з преамбули Договору банківського вкладу ОСОБА_2 від імені АТ «Укрексімбанк» підписала Договір банківського вкладу, діючи на підставі довіреності АТ «Укрексімбанк» від 12.01.2010 №010-01/224. Проте, ні умовами вказаної довіреності, ні умовами посадової інструкції ОСОБА_2 не була наділена повноваженнями щодо здійснення касових операцій. Вважає, що доказами, наявними в кримінальній справі, зокрема протоколами допиту ОСОБА_2 , підтверджується, що договір банківського вкладу не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме розміщення коштів на вкладний рахунок в АТ « Укрексімбанк», оскільки ОСОБА_2 визнала, що привласнила їх і фактично такі кошти на вкладний (депозитний) рахунок ОСОБА_1 в АТ « Укрексімбанк» внесені не були. При цьому зазначають, що АТ «Укрексімбанк» є державним банком (засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України; держава здійснює та реалізує повноваження власника щодо 100% акцій, які належать у його статутному капіталі).

Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділення в м. Дрогобич Стадник Ганни Григорівни, яка діє на підставі Положення про відділення та довіреності №010-01/224 від 12.01.2010 року та ОСОБА_1 укладено договір банківського строкового вкладу «Класичний» №38875-32451, на суму 25000 дол. США на термін 183 календарних днів з 25 вересня 2012 року по 25 березня 2013 року із розрахунку 8 відсотків річних на суму вкладу.

Вказане також встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2014 у справі №442/6041/14-ц, яким також стягнуто суму вкладу в розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що становить 389000 (триста вісімдесят дев`ять тисяч) гривень.

Таке рішення залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016.

Ухвалою Верховного суду від 21.12.2018 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 лютого 2018 року, постанову Львівського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року за заявою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,- відмовлено.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що зустрічний позов обумовлено фактично тими ж мотивами заперечення відповідача, які були предметом дослідження в справі №442/6041/14-ц, а саме було встановлено, що як спірні договори, так і квитанція мають усі необхідні реквізити та підписані від імені банку посадовою особою, яка діяла на підставі довіреності банку й у межах наданих їй повноважень, а відтак банк зобов`язаний виплатити вкладнику депозит.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Окрім цього ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016 року у справі №442/6041/14-ц за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення суми вкладу за депозитним договором було встановлено дійсність договору банківського вкладу та вказана обставина не підлягає окремому становленню та одказуванню у даній справі.

А саме судом було встановлено, що 25 вересня 2012 року між Банком, в особі начальника відділення в м. Дрогобич Стадник Г.Г., яка діє на підставі положення про відділення та довіреності №010-01/224 від 12 січня 2010 року, та ОСОБА_1 укладено договір Банківського строкового вкладу «Класичний» №38875-32451 на суму 25 000 дол. США на термін 183 календарних днів з 25 вересня 2012 року по 25 березня 2013 року із розрахунку 08 % річних на суму вкладу. Такий договір скріплений підписами сторін та печаткою Банку. Грошові кошти в розмірі 25 000 дол. США за вищезазначеним договором відповідач отримав, що підтверджується квитанцією від 25 вересня 2012 року, скріпленою підписами та печаткою Банку, з призначенням платежу внесення коштів на депозитний рахунок № НОМЕР_1 від 25 вересня 2012 року ОСОБА_1 .

Тому, судом першої інстанції правильно встановлено, що при укладенні вищевказаного договору між сторонами було досягнуто всіх істотних умов, а тому суд дійшов висновку, що такі договори відповідають вимогам, встановленим законодавством, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстав для визнання такого договору недійсним не встановлено.

Відтак судом правильно вказано, що зустрічний позов не підлягає до задоволення та у задоволенні такого слід відмовити.

Що стосується вимог первісного позову про стягнення пені, то слід вказати таке.

Щодо вирішення первісного позову, то на думку, колегії суддів при вирішенні такого суд першої інстанції допустився помилки.

Так при перегляді рішення суду в частині первісного позову колегія суддів враховує Постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17.

У вказаній постанові, зокрема, йдеться про таке:

«Щодо можливості застосування до вказаних правовідносин норм Закону № 1023-ХІІ та нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 цього Закону Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 зазначає таке.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами № 2664-ІІІ, № 2121-ІІІ, № 1023-XII.

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5) ; споживач фінансових послуг фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, звертаючись до суду з позовом, просила стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 13.02.2016 року по 13.02.2017 року, натомість договір Банківського строкового вкладу «Класичний» №38875-32451 на суму 25 000 дол. США був укладений на термін 183 календарних дні з 25 вересня 2012 року по 25 березня 2013 року.

Оскільки між позивачкою та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу 25.03.2013 року, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову про стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування майнової шкоди за договорами банківських вкладів слід відмовити.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 березня 2019 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування майнової шкоди за договорами банківських вкладів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про відшкодування майнової шкоди за договорами банківських вкладів відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 березня 2023 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра