Номер провадження: 22-ц/813/4341/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Карташов О.Ю., Коновалова В.А.,

за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М.., у приміщенні того ж суду

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

До Приморського районного суду м. Одеси 11 червня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на інтернет-сторінці відповідача - « ОСОБА_5 » у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_1 /?d=n під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 , не по жизни партнер, а так, корпоративный. Слава Богу.», оприлюднена недостовірна інформація стосовно особистості та діяльності позивача, що на думку позивача порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності і ділової репутації та завдає моральної шкоди. Допис зафіксований в експертному висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет №216/2021-ЗВ від 01.06.2021р., відеофіксацією змісту веб-сторінки від 01.06.2021р. та скріншотами веб-сторінки. Коло осіб, які мали змогу ознайомитись з викладеною відповідачем інформацією орієнтовно налічує 1 487 користувачів соціальної мережі Facebook. Позивач просить визнати інформацію розповсюджену 17 червня 2020 року ОСОБА_3 на особистій сторінці « ОСОБА_5 » у соціальній мережі Facebook недостовірною та такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Зобов`язати відповідача опублікувати спростування недостовірної інформації на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook шляхом опублікування резолютивної частини судового рішення у даній справі, не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили та стягнути моральну шкоду у розмірі 150000 гривень.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди задоволено частково . Визнано інформацію розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на особистій сторінці « ОСОБА_5 » (ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у соціальній мережі Facebook,- недостовірною та такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Зобов`язано ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) опублікувати спростування недостовірної інформації на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook - « ОСОБА_5 » (ІНФОРМАЦІЯ_5 ? НОМЕР_3 ) шляхом опублікування резолютивної частини судового рішення у даній справі, не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. Стягнуто з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) моральну шкоду у розмірі 1 500 (тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 займається благодійністю, є видавцем журналу «Судноплавство», понад 10 років займається журналістською та підприємницькою діяльністю, що підтверджується подякою від ДП «Маріупольський морський торговельний порт», дипломом переможця всеукраїнського рейтингу «Сумлінні платники податків - 2019», подякою Одеського Благодійного фонду «Шлях до дому», посвідченням журналіста. У зв`язку з поширенням недостовірної інформації позивач відчув душевні страждання, через негативні безпідставні висловлювання відповідача щодо його професійності, психічного здоров`я, репутації та особистих якостей. ОСОБА_3 принижено його гідність, честь і ділова репутація перед співробітниками, діловими партнерами, клієнтами, оскільки ця інформація є неправдивою, поширена з метою дискредитації як особистісних якостей, так і професійних. Безперечно, суд першої інстанції звертав увагу на те, що будь-які негативні відомості про особу призводять до хвилювань особи, до змін в організації її життя при спілкуванні із оточуючими, необхідністю додаткових пояснень тощо. Ці хвилювання і зміни організації життя позивача мають причинно-наслідковий зв`язок. З урахуванням обставин справи, на глибоке переконання, суд першої інстанції вважав достатньою сатисфакцією для ОСОБА_1 є стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 1 500 гривень, що свідчить про часткове задоволення вказаної позовної вимоги.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що позивач в резолютивній частині своїх вимог конкретно не вказав текст, який на його думку підлягає спростуванню, а суд (вийшовши за межі позовних вимог) вказав такий текст чим порушив принципи цивільного судочинства, а саме положення ст. 13 ЦПК України про те, що суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.Таким чином, вся публікація автора тексту в Фейсбуці, на яку посилається позивач в позовній заяві, є набором оціночних суджень, які не містять фактичних даних, є критикою, оцінкою дій, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) у зв?язку з такими обставинами текст відповідної публікації не підлягає спростуванню та доведенню їх правдивості.Однак, суд вищевказаних обставин не врахував. Таким чином, рішення суду першої інстанції є незаконним, невмотивованим, безпідставним та таким, що винесено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи та з невідповідністю висновків, які викладені у рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2022 року та постановлення нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Суд не врахував обставин того, що вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів с однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як У позовній заяві відсутнє належне обгрунтування підстав для відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що судом першої інстанції не було враховано. Крім того, з урахуванням того, що позовна заява є повністю необгрунтована, то і відповідно моральна шкода не можу бути стягнута з відповідача.

Позиція сторони позивача

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача, звернувся із відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якої просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Мотивуючи такий відзив виходив з наступного, що твердження відповідача, спростованні письмовими доказами, що містяться в публікації, Інформація, що може бути спростованою, або підтвердженою доказами с фактичними даними, а нє оціночним судженням чи критикою. «А теперь вишенка на тортик, хамство, попытки контроля редакции, прослушка в редакции, нападки на журналистов, постоянный прессинг» .Вказаний абзац посту також викладений в стверджувальному контексті і не є оціночним судженням, оскільки в випадку, якби вказані дії відповідали дійсності, то могли б бути підтвердженими доказами. Відповідач у своїй апеляційній скарзі не надав жодних доказів на підтвердження такої поведінки з боку позивача та не проаналізував це речення в цілому. Абзац- "як керівника та партнера" стверджувально формує негативну репутацію позивача. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. «Саша - человек крайне далекий от шиппинга и тем более журналистики.» - абзац 5-ий публікації. І знову фактичні дані, які з легкістю спростовуються доказами, що подані Позивачем і не були підтверджені відповідачем, оскільки не відповідають дійсності. Відповідно до додатку 9 до позовної заяви позивача нагороджено подякою від Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт», що є доказом того, що позивач має відповідну високу ділову репутацію в сфері «шиппінгу» - «судноплавства». А отже голослівні образливі заяви відповідача не відповідають дійсності і є фактичними даними, що підлягають спростуванню, оскільки можуть бути підтверджені/спростовані доказами. Твердження що позивач є особою «далекою від журналістики» спростовуються додатком 12 до позовної заяви, а саме посвідченням журналіста. Також звертаємо увагу суду. що позивач веде діяльність з організації конференцій, торгівельних виставок та діяльність в засобах масової інформації з 2008 року з моменту заснування Приватного підприємства «Рекламно-інформаційна агенція Медіакомпас Україна» засновником та бенефіціарним власником якого е позикам відповно до відкритої інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (додаток 3 до позовної заяви) пов`язаних з судноплавством. Вказане підтверджує великий досвід роботи у видавництві та організації заходів А отже знову публікація Відповідача містить фактичні дані, що спростовуються доказами, що подані позивачем і не були підтверджені відповідачем, оскільки не відповідають дійсності. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вважали, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, р. 28, пункт 46). Відповідно правовової позиції Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Оскільки інформація, що розповсюджена відповідачем спростовується доказами, що можуть бути досліджені і протиставлені таким наклепам, то така інформація є саме фактами, існування яких може бути доведено, а не оціночними судженням, а отже підлягає спростуванню. Судом першої інстанції стягнута моральна шкода у розмірі 1500,0 гривень підстав для відшкодування моральної шкоди. Апелянт стверджує, що в позовній заяві відсутнє належне обґрунтування. Такі твердження не відповідають дійсності, оскільки розділ 5 позовної заяви містить обгрунтування стягнення моральної шкоди та містить опис ділової репутації Позивача, що підтверджується додатком 9 (подяка від Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт»), додатком 10 (Диплом переможця Всеукраїнського рейтингу «Сумлінні платники податків -2019», додатком 11 (подяка Одеського Благодійного фонду «Шлях додому»).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін в режимі відеоконференції , оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй інтернет-сторінці « ОСОБА_5 » у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6 , не по жизни партнер, а так, корпоративный. Слава Богу.» було розміщено інформацію наступного змісту:

«В конце 2019 го я стал партнером журнала Судоходство на 50% с условием финансирования редакции. Начало было бодрым, изменение дизайна журнала (этот дизайн получил всеукраинскую награду), авторские тексты, аналитика (и моя, в том числе). В общем, довольно много интересного было, да и, собственно, все кто меня знают, - видели результаты. По факту же это всё было не благодаря, а вопреки. ОСОБА_6 крайне тяжелый партнер, привыкший принимать единоличные решения по любому поводу. Зачастую эти решения спонтанны и слабо объяснимы. Жаль, что мы не проверили его опыт сотрудничества ранее. Так получалось, что все его партнеры списывали убытки и прощались с Сашей, с пешим эротическим напутствием.

Ну, а теперь вишенка на тортик, хамство, попытки контроля редакции, прослушка в редакции, нападки на журналистов, постоянный прессинг. Ну, нормально, чего уж там. Ну и какие-то... припадки, что ли. Сегодня можно говорить, как всё круто, а завтра обзывать всех вокруг последними словами - а творческий коллектив такую фигню не понимает.

А, еще забыл эту странную манию-фобию. Ну, что вокруг враги, и все кинут и вы тоже меня все кинете. Обычно такие люди своей паранойей сильно достают всех вокруг, и в итоге предпочитают действительно посылают куда подальше.

Ну и фоновая колхозность еще... ОСОБА_6 - человек крайне далекий от шиппинга и тем более журналистики. Даже его колонку издателя вместо Саши писала главред. Как он может оценить наш вклад в журнал? Да никак, просто потому что нет понимания «как было» и «как стало». Нет способности к оценке и анализу.

Смарта предлагали разойтись краями. Верни деньги, мы тебе журнал и пошли по своим делам каждый. Но - «нет» было ответом. Классика жанра любой компании с равными долями, где один из них директор. И твои 50% ничего не значат.

И теперь вот все доступы редакции и мне тоже от сайта и журнала отключены. Директор ОСОБА_6 , он же партнер, ищет чего-нибудь попахучее для публикации, и чисто из мещанского желания нагадить. Причем написать про кредиторов проекта (на их же деньги!) гадости - это топ. Получил финансирование и через день написал. Кстати, это перепечатка статьи двухлетней давности, по которой уже некоторое время идет судебное разбирательство о защите чести и достоинства. Ну ок, впереди много интересного из разряда сериалов про юристов).

Вопроса два. Как человек вообще свой бизнес мог построить с такими «особенностями»?

ОСОБА_7 и второе... у меня напрочь отсутствует адекватная реакция. Может, кто сталкивался с подобным. Поделитесь опытом. А то мы тут сидим с круглыми глазами и квадратной головой. Не можем решить, то ли психиатров звать, то ли адвокатов?»

Позивач вважає, що опублікована інформація порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності і ділової репутації та завдає моральної шкоди, не відповідає дійсності та підлягає спростуванню.

Позивач просив суд визнати інформацію зазначену вище та розповсюджену 17 червня 2020 року Відповідачем на особистій сторінці « ОСОБА_5 » ( ІНФОРМАЦІЯ_4 у соціальній мережі Facebook - недостовірною та такою, що порушує право на повагу до честі, гідності та ділової репутації та зобов`язати Відповідача опублікувати спростування недостовірної інформації на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook - « ОСОБА_5 » ( ІНФОРМАЦІЯ_7 /andrey.sokolov.3 l? НОМЕР_3 ), шляхом опублікування резолютивної частини судового рішення у даній справі, не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. Також просив стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000, 00 грн.

Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, за своєю суттю є негативного характеру, що принижує честь і гідність, ділову репутацію позивача.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет №216/2021-ЗВ від 01.06.2021р., довідку з відомостями про власника веб- сайту/реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення № 189/2021 -Д від 01.06.2021 р., довідку з Черкаської обласної психіатричної лікарні Черкаської обласної ради №2546/02 від 20.08.2020 року, подяку від ДП «Маріупольський морський торговельний порт», диплом переможця всеукраїнського рейтингу «Сумлінні платники податків - 2019», подяку Одеського Благодійного фонду «Шлях до дому», посвідчення журналіста, консультаційний висновок спеціаліста від 23.03.2021 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 підтвердив в суді першої інстанції факт належності відповідачу сторінки у Інтернет-мережі "Facebook" « ІНФОРМАЦІЯ_8 » (ІНФОРМАЦІЯ_5 ? НОМЕР_3 ).

Факт поширення інформації від 17 червня 2020 року у соціальній мережі Facebook не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

Представник відповідача підтвердив в суді, що вказана публікація стосується саме особи позивача.

Даний допис зафіксований в експертному висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет №216/2021-ЗВ від 01.06.2021р., відеофіксацією змісту веб-сторінки від 01.06.2021р. та скріншотами веб-сторінки. Коло осіб, які мали змогу ознайомитись з викладеною відповідачем інформацією налічує 1 487 користувачів соціальної мережі Facebook.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є видавцем журналу «Судноплавство»,займається журналістською та підприємницькою діяльністю, що підтверджується посвідченням журналіста..

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до сталої практики ЕСПЛ-правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено.

Відповідно усталеної практики у постанові Верховного Суду у справі № 761/38699/19 від 22 серпня 2022 року визначено правову позицію, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Судами установлено, що позивач є публічною особою, відомим у суспільстві державним службовцем найвищого рівня, який обіймає публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

На думку колегії суд першої інстанції поспішно прийшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, так як опублікована в соціальній мережі на інтернет-сторінці відповідача - « ОСОБА_5 » у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_6 , не по жизни партнер, а так, корпоративный. Слава Богу.» висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями так як відпровідач оцінює професійні якості позивача та дає судження стосовно їх співпраці, які є вираженням суб`єктивної думки відповідача ОСОБА_3 , щодо зазначених в них обставин, тому такі судження не є недостовірною інформацією, і не позбавлять відповідача права на особисту позицію з цього питання.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції через те, що відповідач ОСОБА_3 надавав свою оцінку професійним якостям відповідача та висловив своє ставлення та бачення процесу професійної взаємодіїї з відповідачем

Судова колегія наголошує що, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Встановлено, що позивач є відомим журналістом, який є засновником відомого журналу, тому його професійна діяльність пов`язана з тим, що він доносить відповідну інформацію, власні критичні погляди на суспільно-політичні процеси і явища населенню України, відіграє певну роль у суспільному житті України, у зв`язку з чим він, як публічна особа, має усвідомлювати, що його діяльність може стати предметом ретельної уваги суспільства та публічного обговорення, піддаватись певній критиці.

З матеріалів справи відомо, що у дослідженій публікації відсутні твердження про факти (час, спосіб тощо) і вказується на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача.

Крім того, наведена інформація не містить посилання на жоден факт, який може бути перевірений на достовірність, а відображає власну критичну оцінку автором професійної діяльності позивача, висловлену у формі оціночних суджень.

Такі судження стосуються не приватного (особистого) життя позивача, а його публічної діяльності, пов`язаної із виконанням договірних відносин у сфері телебачення, впливом на суспільні процеси, які викликають значний громадський інтерес.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що спірні висловлювання не носять характеру викладу фактів, твердження і зроблені ОСОБА_3 у формі міркувань, критики, оцінки дій позивача, що виключає можливість спростування його слів у судовому порядку, тому з урахуванням вжитих мовно-стилістичних засобів є його особистими суб`єктивними судженнями (зокрема, оцінка дій, ставлення, тлумачення).

Також, слід зазначити, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення.

Виходячи із наведеного, суд апеляційної інстанції враховує, що висловлювання стосовно позивача є оціночними судженнями та відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» така інформація не підлягає спростуванню, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, що судом першої інстанції прийнято помилковє рішення.

Крім того, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з поширенням недостовірної інформації щодо нього, оскільки відсутні підстави для задоволення первісних позовних вимог в частині визнання поширеної відповідачами інформації недостовірною, а тому похідна вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції щодо висловлювання відповідача виражені у конкретних фактичних твердженнях, судова колегія ухвалюючи нове рішення враховує сталу практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо меж критики публічних осіб.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Племениченко Геннадія Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3721(три тисячі сімсот двадцять однієї) гривні 50коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

В.А. Коновалова