ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7767/22Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/138/23 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/7767/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 17 жовтня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року.

Від даного шлюбу в них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з матір`ю. Позивачка не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дочкою, оскільки усвідомлює значення участі батька у вихованні дитини, проте відповідач не цікавився вихованням дочки та її матеріальними потребами.

Вказувала, що ОСОБА_1 самовільно змінив місце проживання дочки, так як забирав дитину на короткий строк до себе, однак відмовляється її повертати до постійного місця проживання. На телефонні дзвінки не відповідає та на зв`язок не виходить.

Вважає, що такі дії відповідача загрожують психологічною травмою для дитини, оскільки раптовий переїзд є стресом та підвищує рівень її тривожності. ОСОБА_1 не володіє необхідними навичками у вихованні дитини, не знає особливостей її характеру та інтереси.

Звертає увагу на те, що дочка бажає проживати з нею.

При визначенні місця проживання дитини з матір`ю, вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо дитини.

Зазначає, що також для належного утримання дитини, забезпечення її повного, всебічного духовного та фізичного розвитку, з урахуванням її вікових потреб доцільним буде стягнення з відповідача на її користь аліментів.

Просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 за місцем проживання матері; визнати незаконним утримування відповідачем малолітньої дочки та зобов`язати його протягом двох днів з дня набрання рішенням суду законної сили повернути дитину до її постійного місця проживання з матір`ю; стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно з моменту пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повернути малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до її постійного місця проживання з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дати звернення до суду 22 червня 2022 року, і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 992,40 гривень судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1984,80 гривень сплаченого судового збору.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, керувався лише висновком органу опіки та піклування, однак неналежно оцінив його, так як відповідач не був повідомлений про розгляд даного питання. Вказаний висновок фактично ґрунтувався на неправдивих поясненнях матері, без будь-яких пояснень батька, зроблений на підставі обстеження житлово-побутових умов матері дитини, без врахування того факту, що дитина з березня 2022 року проживає в США з відповідачем за спільною домовленістю батьків.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться докази оренди відповідачем житла в США, довідки зі школи та секцій, які відвідує донька, підтвердження її медичного забезпечення, що свідчить про те, що дитина має достатній рівень життя для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, які орган опіки та піклування не досліджував, тому не міг врахувати при наданні висновку.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано зазначено про урахування думки дитини, оскільки жодних доказів, які б свідчили про бажання дитини проживати саме з позивачкою та про тісний емоційний зв`язок з нею матеріали справи не містять. Судом не була заслухана думка дитини та не було належним чином досліджено докази, які підтверджують щорічне літнє перебування дочки у батька, налагоджений побут та соціальне життя у США.

Вказує, що позивачка просила визнати незаконним утримання дочки та повернути її матері, однак ОСОБА_2 не набула права на таке звернення до суду, оскільки переїзд дитини до батька відбувся за спільним погодженням батьків, про що свідчить надана особисто позивачкою нотаріально посвідчена заява-згода від 14.02.2022 року.

В судових засіданнях позивачка підтвердила, що домовленість між батьками передбачала тимчасове перебування дитини у батька саме до моменту стабілізації ситуації в Україні, якої ще не відбулося.

Вважає, що рішення суду першої інстанції винесено без врахування інтересів дитини, оскільки війна та усі небезпеки, заподіють негативні наслідки дитині та можуть мати наслідком заподіяння шкоди не лише психологічному, а й фізичному здоров`ю дитини, і точно створює для неї нестерпну обстановку.

Крім того, задовольняючи позов в частині стягнення аліментів суд неправильно застосував норми матеріального права та не врахував, що право на звернення до суду має той з батьків з ким проживає дитина. Так як позов був поданий 21.06.2022 року, а дочка з березня 2022 року проживає з відповідачем та перебуває на його повному утриманні, то задоволення такої позовної вимоги є безпідставним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що раніше донька ніколи на тривалий час не залишалася сама з батьком, у неї нема глибокої емоційної прив`язаності до нього. Апелянту не відомі особливості режиму дня дитини, її інтереси та потреби, тому ситуація, яка склалась є надзвичайно стресовою для доньки та може завдати їй психологічну травму.

Вказує, що у батька дитини відсутні належні умови для проживання та розвитку дитини, він не володіє необхідними навичками у вихованні дитини, не знає особливостей характеру доньки та її інтересів.

Звертає увагу на те, що дитина бажає проживати з матір`ю та просить повернути її додому до більш звичного їй середовища проживання та соціального оточення.

Зазначає, що апелянтом не надано жодних доказів того, що повернення дитини до держави її постійного проживання (країни походження) поставить під загрозу її життя та здоров`я.

Враховуючи вказані обставини та розуміючи чутливість даних правовідносин, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає інтересам дитини.

Вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Семусь Т.А. апеляційну скаргу в її межах підтримали, посилаючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Майка М.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, думку малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області 07 жовтня 2009 року.

З довідки про реєстрацію місця проживання №65/28-03 від 04.01.2017 року, виданої Управлінням державної реєстрації Тернопільської міської ради вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована разом з матір`ю по АДРЕСА_1 .

07.02.2013 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 07.02.2013 року. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_6 ».

Від даного шлюбу у відповідача народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05 листопада 2014 року та донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про живонародження (перекладеним з англійської на українську мову), реєстраційний номер 1446 від 23 серпня 2016 року.

29.08.2013 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 04.04.2014 року. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_2 ».

Згідно із заявою-згодою, посвідченою 14 лютого 2022 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., зареєстрованою в реєстрі за №129, ОСОБА_2 надала згоду своїй малолітній доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові поїздки за кордон в Сполучені Штати Америки, а також у зворотному напрямку в період з 15.02.2022 року по 15.02.2023 року в супроводі представників авіакомпанії «LOT» та/або «МАУ», які несуть відповідальність за життя і здоров`я дитини під час поїздок та забезпечать її повернення до місця проживання (а.с. 46).

Як вбачається із висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №798 від 03.08.2022 року, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 із матір`ю ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

Зі змісту вказаного висновку встановлено, що 18 липня 2022 року працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання заявника ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_2 проживає у квартирі, яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 71,8 кв.м., з усіма комунальними зручностями. Для дитини створено усі умови для повноцінного та гармонійного розвитку. Дитина має окрему кімнату, наявні дитячі речі та одяг відповідного віку. Цього ж дня працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено бесіду в онлайн режимі з малолітньою дитиною ОСОБА_4 та встановлено факт бажання дитини проживати разом з матір`ю. На даний час дитина перебуває за кордоном разом з батьком, однак бажає повернутись та проживати разом з матір`ю.

14 вересня 2022 року ОСОБА_2 заявила про скасування заяви від 14.02.2022 року, зареєстрованої в реєстрі за №129, засвідченої приватним нотаріусом Тернопільської міського нотаріального округу Олексишин З.З. (а.с.218).

Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходженням навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частинами першою, другою статті 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Вирішуючи спір у даній справі, встановивши фактичні обставини справи, враховуючи найкращі інтереси неповнолітньої ОСОБА_4 , її вік, прив`язаність до матері, те, що матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, право дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції надав оцінку висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 із матір`ю.

При з`ясуванні думки дитини працівниками органу опіки та піклування в онлайн режимі з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , остання виявила бажання проживати саме з матір`ю ОСОБА_2 .

Беручи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначення місця проживання ОСОБА_4 із матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що на час звернення з позовом до суду визначення місця проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж її проживання разом з матір`ю, у звичному для неї середовищі.

ОСОБА_1 не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини.

В подальшому, з урахуванням обставин, які можуть виникнути, визначене у даній справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, а після досягнення ОСОБА_4 у 2023 році (30 вересня) чотирнадцяти років, вона вправі самостійно визначати з ким із батьків буде проживати.

Тому, з таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Згідно із статтею 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Конвенція), переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Незважаючи на положення статті 12 Конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (стаття 13 Конвенції).

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи.

Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути визнано незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Ухвалюючи судове рішення про повернення малолітньої дитини до постійного місця проживання суд першої інстанції виходив з того, що хоча переміщення дитини з України до США відбулося у законний спосіб, однак батько дитини не має наміру повертати її до постійного місця проживання в Україну, тому є підстави для задоволення таких позовних вимог і це буде відповідати інтересам дитини, виходячи із змісту норм Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року.

Проте, дані висновки не відповідають обставинам справи, а тому з ними не погоджується суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про повернення дитини до постійного місця проживання судом першої інстанції не була заслухана думка дитини та її побажання.

Так, з пояснень відповідача ОСОБА_1 та малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в суді апеляційної інстанції вбачається, що раптовий переїзд дитини за кордон до батька, який там постійно проживає з 2015 року, був зумовлений початком військових дій на території України, які тривають по теперішній час, за наявної згоди обох батьків та в інтересах дитини, про що не заперечили в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції сторони.

Малолітня ОСОБА_4 щороку приїжджає до батька в США (де він офіційно проживає та працює лікарем) під час канікул і тамтешнє середовище (місце проживання, нова сім`я батька) не є для неї новим. Після приїзду до батька і по теперішній час вона відвідує гуртки, секції, навчається в школі і на даний час боїться та заперечує проти повернення в Україну до закінчення війни, хоча і висловлює бажання закінчити школу саме за місцем свого проживання в Україні, а після її закінчення навчатися за кордоном.

Під час спілкування з малолітньою дитиною суд апеляційної інстанції прийшов до переконання, що вона досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Крім того, з пояснень відповідача вбачається, що він заперечує лише проти повернення дитини в Україну до закінчення війни, оскільки переживає за її життя, про що вони досягли відповідної домовленості з матір`ю дитини, яка особисто відправила дочку до нього за кордон і не розуміє чому на рахунок цього помінялася її думка. Наміру утримувати дочку без з її згоди, в США, в нього немає, він не заперечує проти того, щоб дитина згодом і надалі постійно проживала з матір`ю в Україні.

Також пояснив, що коли йому стало відомо про пред`явлений до нього позов в Україні, він звернувся до суду в США про видачу ордеру на заборону виїзду дочки до постійного місця проживання в Україну, лише до закінчення війни.

За вказаних обставин, виходячи зі змісту норм ч. 2 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13, ст. 20 Конвенції наявні обставини, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного проживання.

Таким чином, слід відмовити у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_2 .

Крім того суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Судом встановлено і сторонами не заперечується, що малолітня ОСОБА_4 проживала з матір`ю, проте з березня 2022 року проживає з батьком в США.

В червні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Враховуючи те, що стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, за умови, що дитина з березня 2022 року проживає з ним суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина та беручи до уваги правову природу аліментів, їх цільовий характер, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність на даний час правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення аліментів на утримання дитини в користь позивача.

Відповідно до п.1 і п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.10.2022 року в частині стягнення аліментів на утримання дитини та її повернення до постійного місця проживання слід скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В решті рішення суду слід залишити без мін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2022 року в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та її повернення до постійного місця проживання - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та її повернення до постійного місця проживання - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Бершадська Г.В.

Хома М.В.