Номер провадження 2/754/362/23
Справа №750/6082/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2023 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що у квітні 2014 року він та відповідач досягли згоди про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 0,2 га, яка знаходиться на території Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. 06.06.2014 року на підтвердження досягнутої згоди він передав відповідачу 29 250,00 грн., що було еквівалентно 2500,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошових коштів як завдатку про продаж земельної ділянки, загальна вартість якої визначена сторонами у розмірі 8000,00 доларів США. Відповідач зобов`язався оформити необхідні документи та передати земельну ділянку в строк до 07.07.2014 року. В липні 2014 року відповідач повідомив, що у нього для укладання основного договору відсутній повний пакет документів на земельну ділянку у зв`язку із неможливістю завершити процедуру оформлення речових прав, після чого запропонував продати іншу земельну ділянку аналогічного розміру 0,2 га, розташовану на території Ульянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області вартістю 8000,00 доларів США. В зв`язку з цим були внесені зміни до розписки відповідача в частині територіального місцезнаходження земельної ділянки, при цьому строк укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки залишився той самий. Проте, договір купівлі-продажу земельної ділянки так і не був укладений до цього часу. 02.02.2021 року він направив письмову лист-вимогу відповідачу про повернення грошових коштів в сумі, яка є еквівалентною 2500,00 доларів США. 18.02.2021 року даний лист-вимога повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Як зазначає позивач, зі змісту розписки вбачається, що між ним та відповідачем існувала домовленість щодо купівлі-продажу земельної ділянки, однак ні попередній, ні основний договір купівлі-продажу земельної ділянки так і не був укладений. Також, дану розписку не можна вважати договором завдатку, оскільки існувала лише усна домовленість про наміри купівлі-продажу земельної ділянки. Проте, конкретне зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки було відсутнє, враховуючи відсутність у відповідача права власності на земельну ділянку. Відтак, позивач вважає, що грошові кошти, отримані відповідачем, набуті ним без достатньої правової підстави.

Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.ст.625, 1212 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 29 250,00 грн. безпідставно отриманих коштів, інфляційні втрати в сумі 46 050,70 грн., три відсотки річних в розмірі 6065,57 грн. та проценти за користування грошовими кошами в сумі 31 397,61 грн., а також 4500,00 грн. витрат на правову допомогу та 908,00 грн. судового збору.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Чернігова від 11.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 07.07.2021 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 29.11.2021 року вказане заочне рішення скасовано та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

13.12.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що в даному випадку відповідач виступав як агент з пошуку земельної ділянки, будучи ФОП, одним з видів діяльності якого є «Агентство нерухомості (основний)». На виконання умов вищевказаної розписки відповідач у встановлені строки знайшов відповідну земельну ділянку, про що було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2014 року, тобто фактично відповідач виконав взяті на себе зобов`язання, а тому грошові кошти, на які претендує позивач, не можуть бути ані позикою, ані безпідставно отриманими грошовими коштами.

Представник відповідача зауважила і на те, що на розгляді у Новозаводському районному суді м.Чернігова перебуває справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів в порядку застосування наслідків недійсності правочину за договором купівлі-продажу від 07.07.2014 року, що на її думку спростовує обставини, викладені у позовній заяві.

Крім того, представник відповідача заявила про застосування строків позовної давності, вказуючи на те, що зобов`язання мали бути виконані у строк до 07.07.2014 року, а тому строк позовної давності сплив 07.07.2017 року. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

20.12.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача. У даній відповіді позивач вказує на те, що відповідач писав розписку саме як фізична особа і жодних доказів того, що відповідач надавав йому агентські послуги не надано. Ніякого агентського договору вони не укладали, бо в цій угоді відповідач виступав саме як фізична особа, яка має намір продати землю. Посилання на розгляд справи у Новозаводському районному суді м.Чернігова позивач вважає безпідставним, оскільки ці справи жодним чином не поєднані і укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не забороняло та не позбавляло його права купувати інші об`єкти нерухомості. Крім того, вартість земельної ділянки ОСОБА_5 не відповідає домовленій вартості продажу земельної ділянки з відповідачем.

Щодо строків позовної давності позивач зазначив про те, що з відповідачем вони спочатку домовлялись про продаж ділянки в Киселівці , потім в Ульянівці, в подальшому земельні ділянки в інших місцях. Однак, після 25.12.2020 року відповідач, не виконавши свого зобов`язання, перестав виходити на зв`язок, а тому позивач вважає, що перебіг строку позовної давності для нього починається з 25.12.2020 року, а позовна заява подана в межах строку позовної давності.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова передано дану справу до Деснянського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04.02.2022 року прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.09.2022 року виправлено описки у вищевказаній ухвалі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.10.2022 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні заяви про відвід головуючого.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності відповідача та його представника на підставі матеріалів справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 06.06.2014 року відповідачем ОСОБА_2 складено розписку про те, що він отримав від позивача ОСОБА_1 29 250,00 грн., що є еквівалентом 2500,00 доларів США, за земельну ділянку в розмірі 0,20 га, яка знаходиться на території Ульянівської сільської ради Чернігівського району. Вищевказану земельну ділянку відповідач зобов`язався продати за суму 8000,00 доларів США до 07.07.2014 року.

В судовому засіданні також встановлено, що жодних договорів між позивачем та відповідачем з приводу купівлі-продажу земельних ділянок не укладалось.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України, договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені главою 83 ЦК України.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положенняст.1212 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Як стверджує позивач, відповідач свої зобов`язання за вказаною угодою не виконав, попередній договір купівлі-продажу між ними не укладався з огляду на відсутність у відповідача права власності на вказану ділянку, а тому грошові кошти, отримані відповідачем, набуті ним без достатньої правової підстави.

Відповідач проти даних тверджень заперечував, вказуючи на те, що у даному випадку виступав як агент з пошуку земельної ділянки, будучи ФОП, і на виконання умов розписки знайшов позивачу земельну ділянку, яка була ним придбана відповідно до договору купівлі-продажу від 07.07.2014 року, тобто, фактично виконав взяті на себе зобов`язання.

Суд відхиляє заперечення відповідача проти позову в цій частині, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами по справі. Так, відповідачем не надано доказів того, що розписка написана ним, як агентом з нерухомості та що ним надавались будь-які послуги позивачу з цього приводу. Крім того, з вказаної розписки вбачається, що відповідач виступав як фізична особа, а не ФОП, і саме він зобов`язувався вчинити продаж земельної ділянки. Також, відповідач не є стороною угоди купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2014 року. З цих же підстав суд відхиляє посилання відповідача на розгляд у Новозаводському районному суді м.Чернігова справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно отриманих коштів в порядку застосування наслідків недійсності правочину за договором купівлі-продажу від 07.07.2014 року.

Таким чином, сторони не заперечують, що договір купівлі-продажу між ними про придбання земельної ділянки не укладався, а на момент отримання грошових коштів відповідач не був власником зазначеної земельної ділянки та не володів нею або правом на неї у іншій формі.

Згідно ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Якщо договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 4 ст. 635 ЦК України, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Так, відповідач не був власником чи іншим володільцем майна, що давало йому право розпоряджатися ним, та не був наділений таким правом від імені уповноваженої на такі дії юридичною особою. З цього випливає, що відповідач без достатньої правової підстави отримав грошові кошти від позивача.

З точки зору глави 83 ЦК України, яка регулює правовідносини з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою ст.11 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Загальна умова ч.2 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 753/20633/15 від 20 березня 2019 року, системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст. 177, ч.1 ст. 202, ч.ч.1,2 ст. 205, ч.1 ст. 207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Представник відповідача у відзиві не заперечувала отримання відповідачем грошових коштів та домовленостей сторін, за яких вони були йому передані. Сторони підтвердили відсутність договірних відносин між ними, результатом яких була передача позивачем відповідачу грошових коштів.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами повністю підтверджено зазначені позивачем обставини та підстави передачі ним грошових коштів відповідачу. Суд при цьому виходить з того, що будь-яких доказів існування наявності договірних чи інших відносин між ним та позивачем, які б підтверджували обґрунтованість/підставність отримання вказаних коштів, представник відповідача не надала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами по справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо купівлі-продажу земельної ділянки, то кошти в розмірі 29 250,00 грн., що є еквівалентом 2500,00 доларів США, відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави. Відтак і повернення коштів має відбуватися на підставі положень ст. 1212 ЦК України не залежно від того, з чиєї вини не було укладено договір купівлі-продажу.

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Що ж стосується інших вимог позивача, то суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 536 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок отримання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного суду у постанові №910/10156/17 від 10 квітня 2018 року зазначила, що термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях.

Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

ВП ВС прийшла до висновку, що необхідність застосовувати до спірних відносин положення ч.1 ст. 1048 ЦК за аналогією закону аби визначити розмір процентів є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Таким чином, ВП ВС прийшла до висновку про відсутність підстав про стягнення процентів в категорії спорів, які регулюються нормами ст.1212 ЦК України.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком.

Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а також інфляційні втрати.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 373/2054/16 від 16 січня 2019 року зазначила, що оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У ч.2 ст.625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Суд враховує, що сторона відповідача, заперечуючи проти позову при відсутності заперечень у отриманні грошових коштів від позивача, заперечень проти нарахованої позивачем суми річних не висловила, свого розрахунку не надала.

Виходячи з того, що відповідач, отримавши грошові кошти від позивача за відсутності відповідної правової підстави, усвідомлюючи невідповідність своїх дій вимогам закону, не вчинив будь-яких дій до їх повернення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення 3% річних в розмірі 6065,57 грн. та інфляційних втрат в розмірі 46 050,70 грн. В той же час, у стягненні з відповідача процентів за користування грошовими коштами в розмірі 31 397 грн. відповідно до ст.1048 ЦК України належить відмовити за безпідставністю.

В той же час, надаючи оцінку заяві відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зміст статті 261 ЦК України, якою регулюється початок перебігу позовної давності, вказує на те, що правильність обчислення строку позовної давності пов`язується як із суб`єктивним критерієм, тобто коли про порушене право довідалася або могла довідатися особа (позивач), так і з об`єктивним - можливістю особи (позивача) знати про ці обставини.

Строк позовної давності може:

- перериватися, коли строк починає перебіг заново(ст. 264 ЦК України);

- зупинятися (після закінчення дії обставин строк продовжується з моменту, на якому він був зупинений, ст. 263 ЦК України);

- продовжуватися (строк закінчується із закінченням існування обставин).

Після закінчення (спливу) позовної давності суд може визнати причини її пропуску поважними і захистити порушене право.

Поновлюватися позовна давність не може.

Закон не встановлює переліку поважних причин пропуску позовної давності. У кожному випадку це питання вирішується судом з урахуванням обставин, зокрема, добросовісності поведінки сторін та наявних доказів.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно з приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин.

Як відомо з матеріалів справи, що згідно розписки відповідач отримав від позивача грошові кошти 06.06.2014 року із визначенням терміну виконання зобов`язань до 07.07.2014 року.

Виходячи із встановлених судом обставин та положень ст.1212 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом розпочався 07 червня 2014 року і закінчився 06 червня 2017 року.

З цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду в червні 2021 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:

особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин;

суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов, суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 не заявляв про поважність причин пропуску строку позовної давності та не надав доказів, які б це підтверджували.

Натомість, позивач вважав, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки такий строк розпочався для нього з 25.12.2020 року після того, як відповідач перестав виходити на зв`язок, не виконавши свого зобов`язання. До цього часу вони з відповідачем декілька разів передомовлялись про купівлю-продаж інших ділянок.

Однак, суд не приймає такі доводи до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази визнання відповідачем своїх зобов`язань розпискою від 06.06.2014 року. Крім того, строк позовної давності може перериватися лише протягом часу його дії. Оскільки такий строк закінчився 06.06.2017 року, обставини, які мали місце після вказаної дати, не можуть свідчити про його переривання.

Відтак, за відсутності в матеріалах справи доказів, підтверджуючих пропуск позивачем строку позовної давності з поважних причин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у позові за пропуском строку позовної давності. Інші твердження позивача висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позову не дають.

Відповідно ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: