ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2848/23 Справа № 205/3412/21 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.Ю., приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентини Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»», про визнання договору іпотеки недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 , ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.Ю., приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентини Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»», про визнання договору іпотеки недійсним, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним договір іпотеки від 19 жовтня 2007 року № 1449-Н/1, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. та зареєстрованого в реєстрі № 2680 та зареєстрованої заборони відчуження в реєстрі під 2681. Позов мотивований тим, що 06 листопада 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. У період шлюбу за спільні кошти придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 19 жовтня 2007 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1449-Н, відповідно до умов якого позичальник отримав у користування грошові кошти в розмірі 59 770,20 доларів США. 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» укладено договір поруки. 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки № 1449-Н/1, відповідно до умов якого передав в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач не давала свою письмову згоду на укладення договору іпотеки, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.Ю., приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш Валентини Іванівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»», про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено (а.с.109-112).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.115-116).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 листопада 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб (а.с. 3-6).

19 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. за реєстровим № 2675, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 73).

Також 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки № 1449-Н/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. за реєстровим № 2681, відповідно до умов якого ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором № 8/2007/840-К/1449-Н від 19 жовтня 2007 року передав в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 68-69).

19 жовтня 2007 року ОСОБА_1 дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 купити за ціну та на умовах за його розсудом на його ім`я житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 , та передати вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в іпотеку. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В.І. за реєстровим № 2674 (а.с. 75).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушень щодо посвідчення нотаріусом договору іпотеки, а також як і порушень майнових прав позивача у праві її спільної сумісної власності щодо майна переданого у іпотеку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину.

В даному випадку, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закріплені у ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України врегульовано, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Відповідно до статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Зазначені положення законодавства свідчать, що обов`язковими умовами відповідальності особи (другого з подружжя) за договором іпотеки є: 1) наявність у особи основного зобов`язання на підставі договору,закону або рішення суду; 2) наявність у особи статусу іпотекодавця (боржника або майнового поручителя); 3) надання письмової нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки.

Колегія суддів наголошує, що позивач на вимогу закону надала нотаріусу письмову заяву про надання згоди на укладення договору іпотеки та передачу її чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в іпотеку.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не надавада письмової згоди на укладення договору іпотеки між ОСОБА_2 та ПАТ КБ Надра є безпідставними.

Суд 1 інстанції дійшов обгрунтованих висновків, з чим погоджується і апеляційний суд, що позивачем не доведено порушень щодо посвідчення нотаріусом договору іпотеки, а також як і порушень майнових прав позивача у праві її спільної сумісної власності щодо майна переданого у іпотеку.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними поясненням наданим в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну оцінку.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: