Справа №345/3136/22
Провадження № 2/345/53/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.02.2023 р.

м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Юрчака Л.Б., за участю секретаря судового засідання Пилипів Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калуш цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, треті особи на стороні позивача, які не заявляють вимог щодо предмету спору: Національне агентство з питань запобігання корупції, Первинна профспілка Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу №14-к від 18.01.2022, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.02.2022 Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського йому вручено наказ №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 - «…з роботи 20.12.2021 за прогул без поважних причин …, п. 4 ст. 40 КЗпП України». Звільнення з посади проректора, позивач вважає незаконним та безпідставним. Так, відповідачем не було виконано належним чином рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі №761/19326/20: посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків в Таврійському національному університеті ім.. В.І. Вернедського було скорочено з 14.03.2019, а станом на 09.02.2022 дану посаду у штатному розписі за 2019-2021 не поновлено. Не було поновлено позивача і на рівнозначній посаді - проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку, яку з 14.03.2019 введено у штатному розкладі відповідача, і яка станом на 08.07.2021 була вакантна. Відповідно, у період з часу поновлення - 15.03.2019 по день звільнення - 09.02.2022, позивач працював у відповідача на посаді без належного оформлення - поза штатом, та отримував заробітну плату у розмірі, що не відповідає дійсним трудозатратам і нижче норм оплати праці, встановлених Штатним розкладом відповідача на 2019, 2020 та 2021 роки, що грубо порушує конституційні і трудові права позивача, Закон України «Про оплату праці» та вимоги колективного договору відповідача на 2017-2020 роки.

ОСОБА_1 вважає, що його звільнення пов`язане із тим, що він своїми діями викривав корупційні діяння з боку керівництва відповідача - 22.10.2019 він набув статусу викривача корупції.

Крім того, позивач є головою Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, а відповідачем при звільненні не дотримано ч. 1 ст. 43 КЗпП України.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить (позовні вимоги уточнені 26.12.2022): визнати протиправним та скасувати наказ №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського; поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського з 18.01.2022.

Ухвалю суду від 24.10.2022 у даній справі відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

07.02.2023 від відповідача - Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського надійшов письмовий відзиві на позовну заяву, в якому вказано, що за змістом положень статуту університету, останній є бюджетною установою, а тому питання формування штатного розпису повністю відповідає завданням ефективного використання бюджетних коштів та виконання статутних завдань і не може вирішуватись за умови задоволення приватного інтересу будь-якої особи. На думку відповідача, позовна вимога в частині зобов`язання поновити посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків у штатному розписі є неправомірним втручанням у статутну діяльність Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського.

Крім того, представник університету зазначає, що ОСОБА_1 15.02.2022 звертався до Шевченківського районного суду м. Києва із аналогічними позовними вимогами (справа №761/5449/22).

У зв`язку із наведеним, відповідач просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Позивачем 09.02.2023 подано відповідь на відзив відповідача, в якому зазначає, що твердження Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського суперечать принципу загальнообов`язковості судових рішень за змістом ст. ст. 14, 367 ЦПК України.

Також, ОСОБА_1 вказує, що позові у цивільній справі №761/5449/22 не є тотожним з позовом у цивільній справі №345/3136/22 (згідно заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог).

Позивач вважає, що відповідач так і не надав у своєму відзиві жодних дійсних заперечень по суті позову, що вказує на відсутність у нього законних і обґрунтованих доводів щодо предмету і підстав позовної заяви.

З огляду на викладене, позивач наполягає на задоволенні своїх позовних вимог, викладених у заяві від 26.12.2022.

22.11.2022 від третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що 22.10.2019 до агентства надійшло повідомлення ОСОБА_1 про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_3 . Цього ж дня позивач набув статусу викривача. Водночас, відсутність причинно-наслідкового зв`язку між набуттям позивачем статусу викривача та його звільненням повинен доводити відповідач.

Представник третьої особи просив врахувати дане пояснення при розгляді справи, який провести без їхньої участі.

05.12.2022 від третьої особи - Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського надійшли письмові пояснення по суті справи, в яких вказано, що позивача звільнено з посади проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, на підставі наказу відповідача №14-к від 18.01.2022 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, без погодження з профспілкою. Однак, так як ОСОБА_1 є головою профспілки, то відповідач при його звільненні не дотримався вимог ч. 1 ст. 43 та ч.3 ст. 252 КЗпП України. Відповідач видав наказ про звільнення так і не запропонувавши позивачу надати свої пояснення.

Також, профспілка вважає, що відсутність позивача на робочому місці з 27.09.2021 по 09.02.2022 неможливо вважати прогулом без поважних причин.

Крім того, ОСОБА_1 не було допущено до виконання функціональних обов`язків (фактично, не було поновлення на посаді) у передбаченому трудовим законодавством порядку, станом на дату вручення наказу №14-к від 18.01.2022, так як посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків скорочено з 14.03.2019. Заробітна плата позивачу також виплачувалась у невідповідному розмірі. Із наведеного вбачається, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі №761/19326/20 не виконано належним чином.

На підставі викладеного, представник Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського Яворський В.І. просить суд позовні вимоги ОСОБА_4 задоволити в повному обсязі.

Від третьої особи - ОСОБА_2 жодних заяв, пояснень чи заперечень з приводу позовних вимог на адресу суду не надходило.

Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників провадження, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 подав також заяву про поновлення процесуальних строків, так як місячний строк (з 09.02.2022 по 09.03.2022) звернення до суду із позовом він пропустив у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

Вирішуючи заявлене позивачем клопотання про поновлення строку для звернення до суду за захистом прав, суд виходить з наступного.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 673/723/20.

Указом Президента України 64/2022 від 24.02.2022 р. відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України № 133/2022 р. воєнний стан продовжено з 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

21 квітня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 19.04.2022 № 7300, за яким воєнний стан в Україні продовжують з 05:30 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, - до 25 травня 2022 року.

02 травня 2022 р. Верховна Рада України ухвалила акт про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 р. № 341/2022 до 23 серпня 2022 року.

Законом № 2500 затверджено Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 № 573/2022, за яким воєнний стан в Україні продовжують з 05:30 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, - до 21 листопада 2022 року.

16.11.2022 Законом № 2738-ІХ затверджено Указ Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Зважаючи на наведене, беручи до уваги бойові дії, які ведуться на території України, з огляду на те, що за положеннями ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислову палату» форс-мажорними обставинами є , зокрема, загроза війни, збройний конфлікт, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, суд вважає, що причини пропуску позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду є поважними, а отже поновлює такий строк.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Статтею 43 Конституції України закріплено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 06.10.2016 зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, згідно наказу №81-к від 05.10.2016.

Як вбачається із рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі №761/19326/20 за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, третя особа - ОСОБА_5 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту звільнення, ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 15 березня 2019 року.

В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частина сьома статті 235 КЗпП України передбачає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Поновлення на роботі також включає допуск працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18),від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18), від 17 червня 2020 року(провадження №№ 61-39740св18).

У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду.(Постанова ВС від 13.02.2019 року у справі №756/6746/16-ц).

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.(ч.4 ст.263 ЦПК).

Однак, як вбачається із штатних розписів університету на 2020 та 2021 роки, що долучені відповідачем, посада проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків в них відсутня. Як стверджує позивач вказана посада ліквідована з 14.03.2019. Водночас, рівнозначна їй посада - проректор з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку з 14.03.2019 введена в штатному розписі та станом на 08.07.2021 була вакантна.

Вищевказане відповідачем не спростовано, а навпаки підтверджено неможливість університету поновити ОСОБА_1 на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, що суперечить зазначеним вище нормам закону.

18.01.2022 Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського винесено наказ №14-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 - проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, звільнено з роботи з 20.12.2021 за прогул без поважних причин (у робочі дні в період з 10.11.2021 по 18.01.2022), на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 142 КЗпП України, встановлено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і профспілкового комітету на основі типових правил.

Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, з яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За частиною першою статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

У статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до положень статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник зобов`язаний зажадати від працівника письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 (провадження № 61-14592св21).

Жодних доказів, які б підтверджували наявність прогулів у ОСОБА_1 за період з 10.11.2021 по 18.01.2022 (як то, актів про відсутність на роботі у робочі дні, доповідної записки) відповідачем суду не надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 20.06.2019 року у справі № 226/1664/18 міститься правовий висновок, що розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач є головою Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, легалізовано 25.06.2019 року шляхом внесення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте, відповідач не звертався до Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського щодо отримання попередньої згоди на розірвання трудового договору з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому відповідачем було порушено вимоги ч. 1 ст. 43 КЗпП України.

Щодо наявності зв`язку між звільненням та набуттям позивачем статусу викривача корупції, суд зазначає наступне.

Згідно змісту п.12 ч.1 ст. 1 Закону України « Про запобігання корупції» ( далі Закон 1700-VII ) викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Частиною першою статті 53-3 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Згідно вимог ч.1 ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року по справі № 361/8080/18 зазначив, що викривач набуває свого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.

З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».

Таким чином при розгляді даного питання суду слід встановити чи є позивач викривачем у розмінні вимог даного Закону та чи пов`язане його звільнення із поданням ним повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних із корупцією правопорушень.

Згідно пояснень третьої особи Департаменту запобігання та виявлення корупції Національного агента з питань запобігання корупції Корецький М.Х. звернувся до Національного агентства 22.10.2019 року про порушення директором навчально-наукового гуманітарного інституту Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського Ілляшком О.О. вимог Закону України «Про запобігання корупції» у зв`язку з чим набув статусу викривача.

Відповідно до положень ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» особа або член її сім`ї не може бути звільнена у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Водночас такий імунітет не є абсолютним і має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження.

Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним.

Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.

Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дає змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірного наказу із діяльністю позивача, як викривача.

З часу набуття позивачем статусу викривача, його двічі звільняли із займаної посади.

Аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що скорочення посади позивача, його звільнення, а також подання ним заяви на адресу НАЗК за фактом можливого порушення посадовими особами Університету вимог Закону України «Про запобігання корупції», є підставою вважати про наявність зв`язку між звільненням позивача і поданням ним заяви до НАЗК.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЦПК України, у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача.

Всупереч ч.3 ст. 81 ЦПК України, стороною відповідача не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що звільнення позивача з займаної посади є правомірним і не було мотивовано діями позивача щодо здійснення нею повідомлень про вчиненні правопорушення посадовими особами відповідача за час обіймання позивачем займаної ним посади, враховуючи наявність у ОСОБА_1 , як викривача, гарантованого Законом імунітету.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення вищезазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника та тягне за собою поновлення його прав.

Щодо тотожності позовних вимог у цивільних справах №345/3136/22 та №761/5449/22, суд зазначає наступне.

Так, відповідач стверджує, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у цивільній справі №761/5449/22 ОСОБА_1 відмовлено у позові до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги у даній справі тотожні позовним вимогам у справі, що розглядається Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області.

Верховний Суд в своїй постанові від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч.1ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Предмет позову в розумінні цивільного процесуального закону - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування п.3 ч. 1ст. 255 ЦПК України, що викладені в постановах від 10.06.2020 року у справі №366/2099/17, від 27.05.2020 року у справі №761/35475/18, від 13.05.2020 року у справі 65/4455/19, від 08.04.2020 року у справі №910/16868/19, від 27.11.2019 року у справі №303/4229/16-ц, від 27.11.2019 року у справі №235/4711/15-ц, від 22.05.2019 року у справі №640/7778/18, від 19.11.2019 року у справі №640/5563/19, від 09.10.2019 року у справі №285/3912/18, від 19.06.2019 року у справі 59/488/17, закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1ст.255 ЦПК України можливе лише за умови, що позов за результатами розгляду якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто, збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

У цивільній справі №761/5449/22 предметом позову є поновлення позивача на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У даній справі, що розглядається судом - скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського.

Тобто, зазначені позови за об`ємом заявлених вимог не є тотожними.

За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування наказу №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданого Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського з 18.01.2022.

Виходячи з наведенного та керуючись ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268,280-285,352,354 ЦПК України, ст.ст. 233-235 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, треті особи на стороні позивача, які не заявляють вимог щодо предмету спору: Національне агентство з питань запобігання корупції, Первинна профспілка Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу №14-к від 18.01.2022, поновлення на роботі - задоволити.

Визнати протиправним та скасувати наказ №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського.

Поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського з 18.01.2022.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя