Справа № 297/3115/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Мацунича М.В., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2022 року у складі судді Гецко Ю.Ю., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України,-

встановив :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на території України, в якій просила встановити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Заява мотивована тим, що заявниця ОСОБА_1 має право на отримання громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».

У 1989 році мати заявниці разом із її вітчимом, нею і її братом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переїхали до Української Радянської Соціалістичної Республіки, де отримали квартиру АДРЕСА_1 .та проживали в ній.

З 1989 року по 1993 рік заявниця навчалася у Чомській загальноосвітній школі І-ПІ ступенів Берегівської районної ради Закарпатської області

26 липня 1997 року заявниця вийшла заміж і в зв`язку з цим змінила своє прізвище на « ОСОБА_3 », що підтверджується повторним свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21 серпня 2009 року, виданим відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району Козельський район Калузької області Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік заявниці, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 20 серпня 2009 року, виданим відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району Козельський район Калузької області Російської Федерації.

Після цього заявниця повернулася назад в Україну, де вона проживає по теперішній час.

Мати заявниці - ОСОБА_4 та її брат ОСОБА_2 є громадянами України з 24 серпня 1991 року, що підтверджується їх паспортами.

Заявниця так само є громадянкою України з 24 серпня 1991 року, що підтверджується наступним.

Згідно будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 , заявниця має паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 від ЗО серпня 2002 року, виданий Берегівським РВ УМВС України в Закарпатській області.

Однак, вищевказаний паспорт громадянина України заявниця чомусь не отримала на руки.

Згідно картки платника податків від 03 вересня 2012 року № 716-12-00370, виданої Державною податковою службою у Закарпатській області, заявниця з 15 листопада 2006 року зареєстрована у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (її реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ).

У січні 2012 року заявниця звернулася до сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Берегівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області для оформлення належності до громадянства України (на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України») - на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) заявниця була неповнолітньою (їй було 15 років) і вона постійно проживала на території України разом із своєю сім`єю (матір`ю, вітчимом і братом, які є громадянами України), а тому вона відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» є громадянкою України з 24 серпня 1991 року.

Втім, у секторі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Берегівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області заявниці сказали, що вона не може оформити належність до громадянства України (подати заяву про встановлення належності до громадянства України) на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», так як вона набула громадянство Російської Федерації. Заявниці запропонували подати заяву про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» - як дитині громадянина України.

Заявниця не подавала в Росії ніяких документів для отримання громадянства вказаної країни, а паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_5 від 11 серпня 2011 року вона отримала на тій підставі, що там вона вважається громадянином Росії з народження (заявниця народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Березині Козельського району Калузької області Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки).

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 13 березня 2012 року надано заявниці дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, службові особи сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Берегівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області чи то навмисно, чи то із-за некомпетентності, намовили заявницю подати заяву про надання їй дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю, хоча така на той час вже була громадянкою України - в силу приписів пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».

З огляду на вищенаведене Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області не мало права приймати рішення про надання заявниці дозволу на імміграцію в Україну, оскільки з поданих нею разом із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну документів прямо вбачається, що така є громадянкою України з 24 серпня 1991 року.

Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області мало оформити належність заявниці до громадянства України як того вона й просила при зверненні в січні 2012 року до сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Берегівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області.

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Берегівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням та зобов`язанням припинити іноземне громадянство (в якому зобов`язалася протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити іноземне громадянство).

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 08 січня 2020 року визнано заявницю громадянином України за територіальним походженням, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України від 08 січня 2020 року № 1. На підставі вищевказаного рішення заявниця отримала тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_6 від 08 січня 2020 року.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 15 вересня 2022 року оформлено припинення громадянства України ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про припинення громадянства України від 15 вересня 2022 року № 6.

Як вбачається з довідки про припинення громадянства України від 15 вересня 2022 року № 6, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 15 вересня 2022 року оформлено припинення громадянства України ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про громадянство України» - в зв`язку з тим, що вона не виконала зобов`язання, взяте нею у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (про припинення громадянства Російської Федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України).

Втім, це не відповідає дійсності - після набуття громадянства України за територіальним походженням (на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України») заявниця звернулася до уповноваженого органу Російської Федерації (Генерального консульства Російської Федерації в Україні у місті Львові) з метою припинення громадянства зазначеної країни (підтверджується копією нотаріально засвідченої заяви заявниці про припинення громадянства від 03 листопада 2021 року, накладною від 13 листопада 2021 року № 040, описом вкладення від 13 листопада 2021 року), однак з незалежних від неї причин вона не змогла отримати відповідний документ про припинення іноземного громадянства, про що вона повідомляла Берегівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР. які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Згідно з абзацом шостим частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 2-серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з момент;, внесення відмітки про громадянство України.

У даному випадку на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) заявниця була неповнолітньою (їй було 15 років) і вона постійно проживала на території України разом із своєю сім`єю, а тому така відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» є громадянкою України з 24 серпня 1991 року.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2022 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України. Роз`яснено заявниці, що відмова у відкритті провадження у справі не перешкоджає їй у зверненні до суду в порядку позовного провадження.

Не погодившись із вказаною ухвалою ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував викладені в заяві обставини та помилково відмовив у відкритті провадження за поданою заявою, не врахувавши з цих питань відповідні правові висновки Верховного Суду.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заінтересовано особою було припинено заявнику громадянство України, то наявний спір про право, а подана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, що не перешкоджає заявнику зверненню до суду в порядку позовного провадження.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження заявниця просила встановити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року з метою отримання громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 ЗУ «Про громадянство України».

Зі змісту поданої заяви та матеріалів долучених заявницею до поданої заяви вбачається, що заявниця народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Березині Козельського району Калузької області Російської Федерації.

З 1989 року по 1993 рік заявниця навчалася у Чомській загальноосвітній школі І-ПІ ступенів Берегівської районної ради Закарпатської області.

26 липня 1997 року заявниця одружилася, змінила своє прізвище на « ОСОБА_3 », що підтверджується повторним свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21 серпня 2009 року, виданим відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району Козельський район Калузької області Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік заявниці, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 20 серпня 2009 року, виданим відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципального району Козельський район Калузької області Російської Федерації.

Заявниця вказує, що має паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 від ЗО серпня 2002 року, виданий Берегівським РВ УМВС України в Закарпатській області, однак паспорт громадянина України на руки не отримала.

Заявниця зазначає, що 11 серпня 2011 року вона, не подаючи жодних документів, в зв`язку з тим, що народилася у Російській Федерації, отримала паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_5 від 11 серпня 2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 має паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_7 , виданий 15.09.2021 року МИД Росії 38002 (а.с.26-27).

Згідно з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 08 січня 2020 року заявниця набула громадянство України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» з 08січня 2020 року (а.с.24)

На підставі вищевказаного рішення заявниця отримала тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_6 від 08 січня 2020 року строком до 08 січня 2022 року.(а.с.25).

15.09.2022 року рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області оформлено припинення громадянства України заявниці ОСОБА_1 відповідно до частини 1 ст. 21 Закону України «Про громадянство України»

Згідно із ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно із ч.1 ст. 21 Закону України «Про громадянство України» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Відповідно до ч.7 ст.8 Закону України «Про громадянство України» громадянство України за територіальним походженням не набуває особа, яка відповідно до частини шостої статті 9 цього Закону не приймається до громадянства України (крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 9 цього Закону), та особа, стосовно якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовано на підставі статті 21 цього Закону.

Таким чином з вищевказаних матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 на момент звернення до суду із цією заявою має паспорт громадянина Російської Федерації, після надання їй рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 08 січня 2020 року громадянства України з 08січня 2020 року, свої обов`язки по припиненню громадянства Російської Федерації не виконала, в зв`язку з чим рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 15.09.2022 року їй оформлено припинення громадянства України відповідно до частини 1 ст. 21 Закону України «Про громадянство України», і юридично заявниця на даний час залишається громадянином Російської Федерації.

У поданій заяві заявниця просить встановити факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року з метою отримання громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Аналіз вищенаведених обставин справи та вимог закону дають суду підстави для висновку про наявність спору заявниці з органом Державної міграційної служби України щодо набуття нею права на громадянство України, який не може вирішуватися в порядку окремого провадження.

З врахуванням наведеного суд першої інтонації обґрунтовано відмовив заявниці у відкритті провадження за поданій заяві та роз`яснив їй право на звернення до суду в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року.

Головуючий :

Судді: