ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2885/23 Справа № 205/5783/22 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
за участю секретаря Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара про визнання дій протиправними, скасування наказу та виплати середнього заробітку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара про визнання дій протиправними, скасування наказу та виплати середнього заробітку, мотивуючи свої вимоги тим, що він є військовослужбовцем військової служби військової частини НОМЕР_1 (підрозділ територіальної оборони). Наказом «Про припинення виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам» №640к від 26 липня 2022 року йому було припинено виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року зі збереженням місця роботи та посади сторожу охорони. Вважає припинення виплати незаконними, оскільки він був призваний на військову службу на час дії в Україні особливого періоду у відповідності до вимог ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому за ним зберігається місце роботи та середній заробіток. Наказ №640к від 26 липня 2022 року вважає виданим з порушенням законодавства та таким, що підлягає скасуванню в частині припинення виплати середнього заробітку з підстав того, що він був призваний на військову службу до початку дії воєнного стану та мобілізації, а оскаржуваний наказ не має відношення до нього, оскільки він не є мобілізованим військовослужбовцем, а служить за контрактом осіб офіцерського складу і за таких умов, зазначений наказ в частині припинення виплати середнього заробітку, підлягає скасуванню. У зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ №640к від 26 липня 2022 року Дніпровського Національного університету імені Олеся Гончара в частині припинення виплати середнього заробітку, та зобов`язати Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара випалити йому середній заробіток з 19 липня 2022 року (а.с.1-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара про визнання дій протиправними, скасування наказу та виплати середнього заробітку відмовлено (а.с.63-67).
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.71-72).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки №554/358 від 14 листопада 2022 року ОСОБА_1 дійсно працює в Дніпровському національному університеті імені Олеся Гончара та займає посаду сторожа охорони.
Матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 генерал-майора ОСОБА_2 було укладено контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу, зі строком дії - три роки, та датою набрання чинності контракту - з 10 січня 2022 року (а. с. 13-14).
Також судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України №5 від 10 січня 2022 року, підполковника запасу ОСОБА_1 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 31 грудня 2021 року №358 на посаду офіцера відділу персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 , та з 10 січня 2022 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 4 930 грн. на місяць, шпк «майор», ВОС 2905003 (а. с. 7).
Матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до наказу Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара №640к від 26 липня 2022 року ОСОБА_1 сторожу охорони, припинено нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року зі збереженням місця роботи і посади у зв`язку зі змінами, внесеними до ч. 3 ст. 119 КЗпП України ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року (а. с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара №640к від 26 липня 2022 року в частині припинення виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року, оскільки зазначене в наказі рішення щодо позивача було прийнято у відповідності до КЗпП України, а тому суд вважав, що оскаржуваний наказ є правомірним та не підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Проте, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України та слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Таким чином, з набранням даного закону чинності передбачено зупинення нарахування та виплати середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України.
На даний час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.
У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього.
Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо.
У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права.
Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).
У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права».
Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.
На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.
З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзпП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352-ІХ. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзпП України були вилучені.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.
Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.

Вирішуючи питання щодо співмірності втручання в права позивача застосуванням положень Закону, відповідно до якого діяв відповідач, і, як наслідок - погіршення матеріального становища позивача внаслідок застосування положень Закону, суд виходить з такого.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону №2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні.
Колегія суддів наголошує, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності.
Враховуючи викладене вище, суд 1 інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач видаючи наказ від 26.07.2022 року №640к у в частині припинення виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому правомірно відновив у задоволені позовних вимог.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: