Справа №487/7526/21
Провадження № 22-ц/812/103/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

без участі осіб, належним чином повідомлені про дату , час та місце рогляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк

«ПриватБанк»

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ "ПриватБанк"), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк» було укладено кредитку угоду №116МС/2007 за умовами якої банк зобов`язувався надати позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 33000 дол. США.

В той же день між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про видачу траншу №1-116МС/2007 від 21 грудня 2007 року на підставі якого останньому було видано кредит у розмірі 30000 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних.

З метою забезпечення зобов`язань між ОСОБА_1 , АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 21 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно якого зобов`язання за Кредитною угодою забезпечено іпотекою нерухомого майна - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вказує, що у жовтні 2021 року він отримав постанову Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві від 27 вересня 2021 року про відкриття виконавчого провадження з примусовим виконанням виконавчого напису №2162 вчиненого 13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

Вважає, що вищевказаний виконавчий напис винесено з порушенням вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», безпідставно та з порушенням вимог чинного законодавства, визначений у виконавчому написі розрахунок заборгованості за виконавчим написом №2162 не є достовірним та не відповідає змісту його відносин з АТ КБ «ПриватБанк».

Так, позивач зазначає, що задовго до вчинення спірного виконавчого напису, відповідач листом від 10 вересня 2010 року скоротив позивачеві термін користування кредитними коштами та вимагав у тижневий термін від дня отримання вказаного листа повернути суму кредиту, сплатити проценти, комісію та штрафи. Крім того, обставини скорочення банком терміну користування кредитними коштами також підтверджується рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2012 року яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла станом на 15 березня 2011 року у розмірі 21543.46 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 170 839.67 грн. та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2011 року, яким з нього на користь відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом 09 березня 2011 року у розмірі 194 456 грн.60 коп.

Із змісту виконавчого напису вбачається, що сума боргу в погашення якої пропонується звернути стягнення на предмет іпотеки становить 74080.32 доларів США, що значно перевищує розмір заборгованості, який існував на час скорочення терміну користування кредитними коштами.

Вказане свідчить, що відповідач скоротивши термін користування кредитним коштами, продовжив безпідставно нараховувати проценти та пеню у період з жовтня 2010 року по 08 жовтня 2018 року.

Зважаючи на таке, сума заборгованості вказана нотаріусом у виконавчому написі не може вважатися безпідставною.

Крім того, нотаріус пропонує за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки повторно задовольнити вимоги відповідача на суму 21543.46 дол. США, тобто здійснити подвійне стягнення.

Більш того, строк на який проводиться стягнення становить 10 років 9 місяців 17 днів, а саме за період з 21 грудня 2007 року по 08 жовтня 2018 року.

Відповідач перед зверненням до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не направив позивачеві письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, а відтак останній був позбавлений можливості висловити свої заперечення з приводу невизначеної банком суми заборгованості та строків її нарахування.

Посилаючись на та, що виконавчий напис винесено з порушенням вимог ст.88 Закону України «Про нотаріат», визначений у виконавчому написі розрахунок заборгованості за виконавчим написом №2162 не є достовірним та не відповідає змісту його відносин з АТ КБ «ПриватБанк», просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №2162, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 13 грудня 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 13 грудня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2162.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7000 грн. витрат на правничу допомогу, на користь держави судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1362 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просили його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вказує, що у позовній заяві жодних розрахунків або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком не надається. Той факт, що позивач не спростовує наявність заборгованості, вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи.

Наголошує, що не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використано у даному випадку, банком норма ст. 256 ЦК України не порушена. Певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Але договір не був припинений у зв`язку з пунктом 9.6 Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано. Більше того, на думку апелянта, особа зловживає своїм правом на звернення до суду задля ухилення від виконання договірних обов`язків. Ґрунтуючись на викладеному, можна зробити висновок, що договір чинний, а отже, у кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь-який час, тобто, це право виникає до тих пір, доки договір є чинним.

Звертає увагу суду, що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними та допустимими доказами того, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. Інформація про звернення банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є свідченням недотримання умов щодо безспірності заборгованості у цій справі, оскільки позивач визнає наявність заборгованості на суму, вказану у виконавчому написі нотаріуса. Тому виконавчий напис є цілком правомірним, а доводи позивача нікчемними, а отже, виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства.

Також суд дійшов до необґрунтованого висновку про стягнення з банку на користь позивача 7000 грн. витрат на правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правоностапником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду №116МС/2007 про видачу позичальнику кредитних коштів у розмірі 33000 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитним коштами в строк до 20 грудня 2012 року.

Строк повернення кредиту і окремих його части - траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу траншів кредиту, а також графіками погашення кредиту, процентів, винагород, які є невід`ємною приналежністю до договору про видачу траншів, але не пізніше 20 грудня 2017 року. Вказаний строк може бути змінено відповідно до пунктів 2.3.3,2.4.1 цієї угоди (пункт 1.3 Договору).

Так, відповідно до підпункту «а» пункту 2.3.3. Договору, банк на свій розсуд має право змінити умови угоди і договору про видачу траншів - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань по угоді і договору про видачу траншів у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому, відповідно до ст.ст.212,611,651 ЦК України, по зобов`язанням, строки виконання яких ще не наступили, строки вважаються такими, що настали у вказану у повідомлені дату. В цю дату позичальник зобов`язується по всім договорам про видачу траншів повернути банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконані інші зобов`язання за угодою про видачу траншів.

Строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пеня, штрафу, встановлено сторонами -5 років ( пункт 6.7 Договору) ( а.с.8-10).

Відповідно до договору про видачу траншу №1-116МС/2007 від 21 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк» сума траншу кредиту склала 30 000 дол.США. Строк повернення траншу кредиту і проценти визначено відповідно до графіку погашення кредиту, процентів і винагород. Вказані строки може бути змінено відповідно до п.п 2.3.3,2.4.1. кредитної угоди №116 МС/2007 від 21 грудня 2007 року( а.с.11-12).

Цього ж дня між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки за яким останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (зареєстровано в реєстрі№303).

За пунктом 24 цього договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.18.8.1,18.2.1,18.3.3 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Відповідно до п.18. Договору іпотеки Банк з метою задоволення своїх вимог:

18.8.1 звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не були виконані;

18.8.2 у разі порушення іпотекодавцями обов`язків за цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки;

18.8.3 звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань за кредитним договором у випадках: порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору; виявлення іпотекодержателем погіршення стану предмету іпотеки або його нецільове використання, або зменшення вартості понад норми нормального фізичного зносу, або фактичної часткової відсутності предмету іпотеки; встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться у кредитному договорі або в цьому договорі (а.с.8-10,11-12,13-15).

13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., вчинено виконавчий напис №2162, відповідно до якого нотаріус пропонує звернути стягнення на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , який є боржником за кредитними зобов`язаннями за кредитним договором №116МС/2007, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 21 грудня 2007 року, ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 за його кредитним зобов`язанням. За рахунок, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів у розмірі: заборгованість за кредитом 19568.66 дол. США, заборгованість за відсотками 15964.78 дол.США, пеня -39546.88 дол.США, що становить 74080.32 дол. США, що за курсом НБУ на 08 жовтня 2018 року становить 2 080 532.16 грн. Витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису 3500 грн.

Строк, за який проводиться стягнення - 10 років 9 місяців 17 днів, а саме з 21 грудня 2007 року по 08 жовтня 2018 року( а.с.7).

27 вересня 2021 року державний виконавець Заводському відділі державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №66936478 з примусового виконання виконавчого напису № 2162, виданого 13 грудня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог банку за кредитним договором в розмірі 74080.32 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом -19568.66 дол. США, заборгованість за відсотками -15964.78 дол. США, пеня 38546.88 дол. США.

У справі, яка переглядається, спір між сторонами виник щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 (провадження № 61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20 (провадження № 61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18).

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач, серед іншого, посилався на те, що виконавчий напис вчинено без попереднього направлення йому відповідачем письмової вимоги про усунення порушень по кредитному договору та пропозицію ліквідації допущених порушень, що могло б слугувати підставою вважати заборгованість безспірною, а відтак він був позбавлений можливості висловити свої заперечення з приводу визначеної банком заборгованості та строків її нарахування.

Між тим, судом першої інстанції не вжито процесуальних заходів у сприянні позивачеві у здобутті доказів на підтвердження його позовних вимог, не витребувано у приватного нотаріуса належним чином завіреної копії документів, які слугували підставою для видачі виконавчого напису, в тому числі і відомості щодо направлення та отримання позивачем вимоги про усунення порушень по кредитному договору.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. витребувано копію нотаріальної справи щодо вчинення 13 грудня 2018 року виконавчого напису №2162 про звернення стягнення на нерухоме майно належне на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за заявою АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надати вказані матеріали остання не має можливості у зв`язку з їх знищенням відповідно до акту від 02 січня 2022 року №9 схваленого протоколом засідання ЕК Південного-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 22 листопада 2022 року №1 про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду, копії виконавчих написів та документів, на підставі яких вони вчиненні за 2018 рік.

Недоведеність стягувачем належними та допустимими доказами направлення іпотекодавцю та отримання ним вимоги про усунення порушень договору свідчить про порушення законодавчої вимоги щодо належного повідомлення іпотекодавця і є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що не підлягає виконанню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних доказів направлення та вручення боржнику вимоги про усунення порушення (звернення стягнення на предмет іпотеки). Таким чином, у суду відсутня можливість встановити правомірність видачі виконавчого напису з огляду на дотримання пункту 1 глави 16 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», оскільки відповідач не надав доказів направлення такої вимоги, а отже це свідчить про порушення вимог законодавства.

Згідно з п.18.10 договору іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки гідно з п.18.8.1.18.8.2,18.8.3 цього договору іпотекодаржатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи кредит, проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрат на реєстрацію та утримання предмету іпотеки, а також витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги.

У разі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором або за цим договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушень. В цій вимозі іпотекодержателем зазначається стислий зміст порушених зобов`язань. Вимога про виконання порушеного зобов`язання у менш ніж 30 денний строк з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки ( пункт 18.11 Договору іпотеки).

Як вбачається із матеріалів справи, 26 березня 2010 року за вихідним №34 АТ КБ «Приватбанк» направив ОСОБА_1 повідомлення - письмову вимогу про усунення порушень в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку», де зазначив, що станом на 25 березня 2010 року у позичальника є заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 22013.19 дол. США, яка складається із суми заборгованості по простроченому кредиту -21725.57 дол. США, сума заборгованості по простроченим відсоткам - 284.40 дол. США, сума пені - 3.22 дол. США, також зазначено про необхідність виконання порушеного зобов`язання у 30-денний строк з моменту отримання цього повідомлення( а.19). Вказане повідомлення було отримано ОСОБА_1 . Проте, вказана сума у визначений договором 30-тиденний строк сплачена не була.

За матеріали цивільної справи №2-1675/1, яку витребувано апеляційним судом, 16 лютого 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 грудня 2007 року у розмірі 23 330.58 дол. США, яка існувала станом на 07 квітня 2010 року, звернути стягнення на належну іпотекодавцям квартиру.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, станом на 15 березня 2011 року ОСОБА_1 здійснено часткове погашення заборгованості, у зв`язку з чим Банк уточнив вимоги та спросив звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за період з 21 грудня 2007 року по 15 берерзня 2011 року у розмірі 21 543.46 дол. США, що еквівалентно 170839.76 грн. і яка складається із:

19818.37 дол. США, що еквівалентно 151159.67 грн. заборгованість за кредитом, в тому числі - 5705.26 дол.США, що еквівалентно 45242.71 грн. заборгованості за простроченим кредитом;

1658.62 дол. США, що еквівалентно 13152.86 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, в тому числі - 1522.91 дол. США, що еквівалентно 12076.68 грн. заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом;

66.47 дол. США, що еквівалентно 527.11 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором ( а.с.26- 27).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2012 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2011 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки і застави скасовано та постановлено в цій частині нове судове рішення, яким в рахунок виконання зобов`язань за кредитною угодою № 116 МС/2007 ідоговором про видачу траншу № 116 МС/2007 від 21 грудня 2007 року, укладених між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , щодо сплати заборгованості у розмірі 19818.37 дол. США, що еквівалентно 157159.67 грн. заборгованості за кредитом; 1658.62 дол. США,що еквівалентно 13152.86 грн. заборгованості про процентам за користування кредитом і 527.11 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а всього 21543.46 дол. США, що еквівалентно 170839.67 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21 грудня 2007 року на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із застосуванням процедури продажу квартири шляхом надання права публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» на продаж указаної квартири з початковою ціною 189375.0 грн. (а.с.22-25).

У жовтні 2011 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням цього суду від 18 листопада 2011 року з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банк стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 03 вересня 2011 року (за період з 21 грудня 2007 року по 03 вереся 2011 року) у розмірі 194456.60 грн. (а.с.28).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті.

Таким чином, АТ КБ «Приватбанк», пред`явивши до ОСОБА_1 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті, та на власний розсуд змінив строк виконання зобов`язання.

Оскільки АТ КБ «Приватбанк» було самостійно змінено строк виконання зобов`язання за кредитною угодою №116МС/2007 від 21 грудня 2007 року, тому згідно з частиною другою статті право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за цією кредитною угодою після 03 вересня 2011 року припинилося.

За таких обставин, відсутні будь-які підстави для нарахування процентів за період з 03 вересня 2011 року по 08 жовтня 2018 року, тобто процентів, які нараховані після пред`явлення банком у 2010 році вимоги до боржника про стягнення заборгованості.

Отже, нарахування Банком відсотків та пені у розмірі, що зазначені у оспорюваному виконавчому написі нотаріуса, є неправомірним та спростовує безспірність заявленої Банком заборгованості.

Крім того, виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється також і з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (частина перша статті 88 Закону України «Про нотаріат», підпункт 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

У виконавчому написі зазначено строк за який проводиться стягнення - 10 років 9 місяців 17 днів, а саме з 21 грудня 2007 року по 08 жовтня 2018 року.

В даному випадку Банк пропустив передбачений законом трирічний строк для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, оскільки Банк набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки квітні 2010 року, звернувшись у берерзня 2010 року до ОСОБА_1 з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за період з 21 грудня 2007 року по 25 березня 2010 року.

Крім того, оскільки уся заборгованість за кредитом була стягнута рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2011 року, то після зміни умов кредитного договору, яке полягає у достроковому стягненні, проценти та пеня нараховані безпідставно.

Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не пересвідчився у тому, що з дня виникнення права вимоги по вказаному кредитному договору минуло не більше трьох років.

Отже, по справі вбачається, що відповідач не надав належних та допустимих доказів як безспірності заборгованості та направлення вимоги про усунення порушення позивачу, так і правомірності дотримання приватним нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису.

А відтак, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про те, що у даному випадку оспорюваний виконавчий напис не міг бути вчинений, оскільки заявлені вимоги за строк, що перевищує три роки з дня виникнення права вимоги, чим порушені норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є самостійною правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, а твердження відповідача про безспірність заборгованості боржника за оскарженим виконавчим написом є необґрунтованими та відсутності підстав вважати, що нотаріус при вчиненні спірного напису переконався належним чином у наявності підстав для звернення до нього банку та безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що вимоги Банку не є безспірними, а тому висновки суду першої інстанції, що у приватного нотаріуса Бондар І.М. не було правових підстав для посвідчення оскаржуваного позивачем виконавчого напису є обґрунтовані та законні, а отже, вимоги Банку не є безспірними, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Доводи апелянта про те, що між сторонами правовідносини продовжуються спростовується висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц

На виконанні у старшого державного виконавцем Заводського відділу ДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївської області перебувало виконавче провадження №31122029 з примусового виконання:

виконавчого листа по справі №2-3915/2011 від 30 листопада 2011 року виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості у розмірі 198 426.60 грн.,

виконавчий листа №2-3614/2011 року, виданий 31 жовтня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 15563.08 грн.,

виконавчий лист №2/487/2974/2015 виданий 14 квітня 2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 15626.66 грн. (а.с.29).

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_5 із заробітної плати ОСОБА_1 за період з 2017 по 2020 рік перераховано Заводського відділу ДВС 59170 грн.30 коп. на погашення заборгованості у розмірі 253178 грн. (за виконавчими документами, з врахуванням виконавчого збору, витрат на виконавче провадження).

Проте, видані Заводським районним судом м. Миколаєва виконавчий лист №2-3614/2011 року від 31 жовтня 2011 року та виконавчий лист№2/487/2974/2015 від 14 квітня 2016 року стосуються справи за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007 року, відповідно до якого останньому надавався кредит у розмірі 7000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою за його користування 24% на рік на суму залишку заборгованості.

Зважаючи на те, що ВП №31122029 є зведенним виконавчим провадження на погашення боржником загальної суми боргу у розмірі 253178 грн. з врахуванням стягнутих сум за вищевказаними виконавчими документами, виконавчого збору, витрат на виконавче провадження, а відтак довідка видана позивачу ФОП ОСОБА_5 не є належним доказом на підтвердження доводів позову щодо виконання виконавчого листа виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 09 листопада 2011 року. Таким доказом може бути довідка відділу ДВС або Банку.

Посилання на виконання ОСОБА_2 виконавчого листа по справі №2-3915/2011 від 30 листопада 2011 року виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з неї на користь Банку заборгованості у розмірі 198 426.60 грн. при наявності лише постанови про звернення стягнення на доходи боржника ВП №52170316 від 09 вересня 2018 року без довідки відділу ДВС чи Банку, не підтверджує виконання нею цього виконавчого документа (а.с.31).

За такого, виконання позивачем рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2011 року, на що він посилається у позові, на час розгляду цієї справи є недоведеним, оскільки не підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Відповідно до умов договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 13 жовтня 2021 року укладеного між адвокатом Заливчим Я.В. та Васильєвим О.В.:

Адвокат» приймає на себе зобов`язання надавати «Клієнту» правову (правничу) допомогу.

Пунктом 2 передбачено, що з метою забезпечення належного виконання обов`язків «Адвоката» за цим Договором, «Клієнт» зобов`язується, крім іншого здійснювати оплату усіх витрат, пов`язаних із наданням послуг за цим Договором; здійснити оплату послуг за цим Договором в повному обсязі в порядку та на умовах, визначеному цим Договором, у розмірі вказаному в Актах приймання - передачі наданих послуг.

Відповідно до пункту 5, вартість послуг адвоката, що надаються за цим Договором, погоджена Сторонами у розмірі 50 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за одну годину роботи, що станом на дату укладання договору становить 1135 (Одна тисяча сто тридцять п`ять одна) грн.

Загальна сума плати за цим договором залежить від фактичної кількості робочого часу, витраченого "Адвокатом", переліку та обсягу наданих послуг. Орієнтовний загальний розмір плати за цим договором складає 11350,00 грн. (пункт 6)

Згідно пункту 7, орієнтовна кількість робочого часу, протягом якого надаються окремі послуги та їх мінімальна вартість визначена Сторонами в такому розмірі:

при наданні консультацій, вивченні матеріалів, формування правової позиції, складанні проектів запитів, листів - орієнтовна кількість годин робочого часу - від 0,5 до 2 год., мінімальна вартість - 600,00 грн.;

представництво інтересів «Клієнта» в суді включаючи час, необхідний для прибуття до суду - орієнтовна кількість годин робочого часу - від 1,5 до 8 год мінімальна вартість - 1500,00 грн.;

складання та подання позовних заяв, відзивів, відповідей, заперечень - орієнтовна кількість годин робочого часу - від 2 до 10 год., мінімальна вартість - 2000,00 грн.;

складання та подання апеляційних, касаційних скарг - орієнтовна кількість годин робочого часу -від 2,5 до 12 год., мінімальна вартість - 2600,00 грн.;

складання та подання заяв, клопотань, інших процесуальних документів - орієнтовна кількість годин робочого часу - від 1 до 6 год., мінімальна вартість 1000,00 грн.;

складання проектів договорів, протоколів розбіжностей, додаткових угод - орієнтовна кількість годин робочого часу - від 1 до 6 год., мінімальна вартість 1000,00 грн.;

добові при відрядженні -1500,00 грн. за кожну добу (без врахування вартості проїзду та проживання).

Пунктом 8 передбачено, що оплата наданих «Адвокатом» послуг, передбачених п.1 цього Договору здійснюється виходячи із вартості послуг, вказаної в п. п. 5-7 цього Договору, та фактичного обсягу наданих послуг, погоджених Сторонами в Акті приймання- передачі наданих послуг.

Клієнт здійснює оплату наданих послуг протягом 2-х банківських днів після отримання наданого «Адвокатом» рахунку готівкою або шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на рахунок «Адвоката».

Згідно квитанції №19 до прибуткового касового ордеру від 13 жовтня 2021 року адвокат Заливчий Я.В. прийняв від ОСОБА_1 7000 грн. на підставі договору від 13 жовтня 2021 року (а.с.35)

За приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві позивач вказав попередній розрахунок суми судових витрат, в якому зазначив витрати на професійну правничу допомогу на суму 11000,00 грн. та сплату ним на момент подачі позову 7000 грн. витрат понесених на правничу допомогу (а.с. 4).

Наведений у договорі розрахунок витрат на правничу допомогу не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, оскільки у ньому узагальнено зазначено орієнтовна кількість робочого часу, протягом якого надаються окремі послуги та їх мінімальна вартість.

При цьому, суд першої інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 7000 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Заливчим Я.В. позивачу ОСОБА_1 вищезазначених послуг з професійної правничої допомоги, а саме, складання і подання позову та заяви про забезпечення позову відповідних процесуальних документів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вона не є складною, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, без участі у судових засіданнях учасників справи та їх представників. Враховуючи наявність усталеної судової практики та правових позицій Верховного Суду з приводу подібних правовідносин, значення справи для позивача, яке, зокрема, визначається сумою, на яку вчинено виконавчий напис, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, враховуючи реально затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не співмірні з обсягом і складністю наданих послуг, вартість яких є завищеною.

За таких умов, колегія суддів вбачає підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача до 5000,00 грн.

Доводи відповідача щодо того, що у матеріалах справи відсутні докази оплати послуг адвоката, а товарний чек є неналежним доказом, судова колегія відхиляє, адже стягненню підлягають як вже фактично сплачені судові витрати, так і ті, що лише підлягають сплаті.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат підлягає зміні зі зменшенням розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 з 7 000,00 грн. до 3000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції по суті спору залишено без змін то підстави для розподілу судових витрат за перегляд справи судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 141 ЦПК відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року.