Справа № 191/1892/23
Провадження № 2-з/191/7/23
У Х В А Л А

іменем України

09 травня 2023 року м. Синельникове

Cуддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Прижигалінська Т.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

05.05.2023 року до суду з заявою про забезпечення позову звернулася позивачка ОСОБА_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 є боржником у зведеному виконавчому провадженні № 69400518 та відбувається процес реалізації спірного арештованого майна через «Систему електронних торгів арештованого майна» (СЕТАМ), тому з метою недопущення реалізації спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що стане на заваді виконанню майбутнього рішення суду у випадку задоволення позову, виникає необхідність в зупиненні виконавчого провадження та забороні вчиняти дії по організації та здійсненню його вилучення, примусової реалізації і відчуження. Просить суд зупинити продаж арештованого майна за зведеним виконавчим провадженням, а саме, нежитлової господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 на державному підприємстві СЕТАМ; заборонити відповідним органам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо реалізації та відчуження належного ОСОБА_2 даного нерухомого майна.

05.05.2023 року до суду з позовом звернулася позивачка ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору дарування нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , удаваним правочином та визнання даного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дані вимоги мотивовані тим, що договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_4 , є удаваним правочином, оскільки між сторонами відбулася передача коштів як сплата за будівлю, що свідчить про укладення між сторонами договору купівлі-продажу, який в свою чергу був укладений в період перебування ОСОБА_2 в шлюбі з ОСОБА_1 . Тобто придбане ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нерухоме майно є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно п. 24 Постанови № 6 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п. 4 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дана норма повною мірою діє при вирішенні питання про забезпечення позову, тобто особа, яка просить про вжиття таких заходів, повинна додати докази на підтвердження необхідності вжиття певного виду забезпечення позову.

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволенні позову; імовірності утруднення виконання або невиконання судового рішення в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, окрім позивача.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Перевіривши доводи позовної заяви та заяви про забезпечення позову, обсяг заявлених вимог та оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов наступного висновку.

Позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_2 , посилається на норми сімейного законодавства щодо об`єктів спільної сумісної власності подружжя та вказує лише на факт придбання нею нежитлової будівлі з відповідачем під час шлюбу. Але, не наводить жодних доводів щодо наявності спору між нею та відповідачем ОСОБА_2 в даних правовідносинах, тобто не обгрунтовує існування обставин, внаслідок яких відповідачем порушені її права відносно спірного майна під час проведення виконавчих дій. Оспорювання позивачкою договору дарування також не свідчить про виникнення спору між нею та лише відповідачем ОСОБА_2 , оскільки вона не є стороною даного договору. Крім того, оскільки спірне майно є предметом виконавчих дій та відповідач ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні, то позивачкою не враховані інтереси стягувачів, як інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням даного виду забезпечення позову. Також позивачка, обираючи такий вид забезпечення позову, не виконала вимоги п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України з приводу подання нею позову про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За таких обставин між сторонами відсутній спір, обраний позивачкою вид забезпечення позову не відповідає заявленим позовним вимогам, не враховані інтереси стягувачів, як інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку з чим не існує реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Таким чином, заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 157 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову про визнання договору дарування удаваним правочином та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності відмовити.

Копію ухвали направити позивачці ОСОБА_1 , відповідачу ОСОБА_2 для відома.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали.

Суддя Т. В. Прижигалінська