П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року м. Київ

Справа №753/125/21

Провадження № 22-ц/824/4436/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 13 березня 2023 року

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Єгоровим Олександром Федоровичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня

2022 року,ухваленого у складі судді Котвицького В. Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивувала тим, що 16 червня 2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 .

За період перебування у шлюбі подружжям було набуто за спільні кошти рухоме та нерухоме майно.

Оскільки, вказане майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому, на думку позивачки, вона має намір поділити зазначене майно, шляхом визначення за позивачем 1/2 частки на майно, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 просила:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : легковий автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , нежитлове приміщення, офіс - приміщення НОМЕР_3, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, офіс - приміщення НОМЕР_4, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, офіс - приміщення НОМЕР_5, що знаходиться за в будинку

АДРЕСА_1 , що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаного майна.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року підготовче засідання закрито та призначено справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя до розгляду по суті.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль та спірні нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_2 за його особисті кошти, а позивачем не надано жодного доказу щодо придбання спірного майна за спільні кошти подружжя, а відтак суд прийшов до висновку що спірне майно не є спільним майном подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

02 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Єгоров О. Ф.подавдо Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не було досліджено того, що між відповідачем та ОСОБА_4 не було реальних правовідносин з приводу укладення договору позики. Між ними існували інші правовідносини направлені на спростування презумпції спільності права власності на майно подружжя, а тому вказаний правочин (договір позики) є удаваним. Заявник вказує, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, а відтак підлягає поділу в рівних частках між сторонами справи. Відповідачем на надано належних та допустимих доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна виключно за його особисті кошти не надав.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 02 грудня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року витребувано з Дарницького районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 753/125/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

27 грудня 2022 року матеріали цивільної справи 753/125/21 за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 грудня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова О. Ф. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Єгоровим О. Ф., на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

25 січня 2023 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова О. Ф. залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що представник позивачки в апеляційній скарзі не навів належних доказів та обґрунтувань які б свідчили про те, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права або, що мало місце не повне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Єгоров О.Ф. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Поліщук В.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що 16 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва

від 12 жовтня 2020 року (справа № 753/18486/18). За час перебування у шлюбі у сторін

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

За час перебування у шлюбі подружжям було набуто за спільні кошти наступне майно:

- легковий автомобіль марки «Toyota Highlander», тип транспортного засобу: загальний легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- нежитлове приміщення НОМЕР_3, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення НОМЕР_4, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- нежитлове приміщення НОМЕР_5, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 .

Вказане сторонами не заперечується.

18 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 складено заяву про те, що вона підтверджує те, що майно, яке було придбане ОСОБА_2 , а саме: легковий автомобіль марки «Toyota Highlander», тип транспортного засобу: загальний легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ; нежитлове приміщення НОМЕР_3, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення НОМЕР_4, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення НОМЕР_5, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 було набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Тобто відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зроби висновок про те, що спірне майно не є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане за особисті кошти ОСОБА_2 .

Роблячи такий висновок, суд першої інстанції виходив із того, що 21 листопада 2005 року, тобто майже за два роки до укладення шлюбу із позивачем, відповідач позичив грошові кошти в сумі еквівалентній 277 228,00 доларів США своєму товаришу

ОСОБА_4 , про що останній склав розписку зі змісту якої вбачається, що борг повинен бути повернутий в повному обсязі через 10 років, тобто не пізніше 21 листопада 2015 року.

Частину боргу в сумі еквівалентній 45 000,00 доларам США ОСОБА_4 на прохання відповідача повернув 04 травня 2011 року, за ці грошові кошти відповідачем був придбаний легковий автомобіль марки «Toyota Highlander», тип транспортного засобу: загальний легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому він є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Залишок боргу за договором позики в сумі еквівалентній 232 228,00 доларів США, ОСОБА_4 повернув відповідачу 06 листопада 2012 року, за які відповідач зміг придбати нежитлові приміщення № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 та які є предметом позову.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Тобто вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду:

від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18;

від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17, провадження № 61-2934св19.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 вказував, що спірне рухоме й нерухоме майно є його особистою власністю, оскільки придбано за його особисті кошти, оскільки 21 листопада 2005 року, тобто майже за два роки до укладення шлюбу із позивачем, відповідач позичив грошові кошти в сумі еквівалентній

277 228,00 доларів США своєму товаришу ОСОБА_4 , про що останній склав розписку зі змісту якої вбачається, що борг повинен бути повернутий в повному обсязі через 10 років, тобто не пізніше 21 листопада 2015 року.

Частину боргу в сумі еквівалентній 45 000,00 доларів США ОСОБА_4 на прохання відповідача повернув 04 травня 2011 року, за ці грошові кошти відповідачем було придбано спірний автомобіль «Toyota Highlander».

Залишок боргу за договором позики в сумі еквівалентній 232 228,00 доларів США, ОСОБА_4 повернув відповідачу 06 листопада 2012 року та завдяки цим коштам відповідач зміг придбати спірні нежитлові приміщення № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, матеріали справи містять заяву від 18 жовтня 2017 року підписану особисто ОСОБА_1 про те, що вона підтверджує те, що майно, яке було придбане ОСОБА_2 , а саме: легковий автомобіль марки «Toyota Highlander», тип транспортного засобу: загальний легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ; нежитлове приміщення НОМЕР_3, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення НОМЕР_4, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення НОМЕР_5, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Тобто відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 (т.1 а. с. 66).

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно із приписами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У порушення вказаних норм процесуального права позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що саме за спільні сумісні кошти було придбано спірне рухоме та нерухоме майно. Тобто позивачем не доведено розповсюдження на спірне майно презумпції спільності права власності подружжя

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Аргументи наведені заявником в апеляційній скарзі висновок суду про відмову у задоволені позову не спростовують, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, як б беззаперечно підтверджували розповсюдження на спірне майно режиму права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова О. Ф. без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Єгорова О. Ф. без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05липня 2022 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Єгоровим Олександром Федоровичем,залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна