печерський районний суд міста києва
Справа № 461/1180/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.

справа № 461/1180/20-ц

учасники справи:

позивач 1: ОСОБА_1

позивач 2: ОСОБА_2

відповідач: Держава Україна в особі Міністерства юстиції України

третя особа 1: ОСОБА_3

третя особа 2: Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

представник відповідача - Євглевська О.В.

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Галицького районного суду м. Львова з позовом до відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачі вказують, що на виконанні в Галицькому відділі державної виконавчої служби органу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 32435437 з примусового виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі № 2-446/11, відповідно до якого боржником є Львівське міське комунальне підприємство ЛМКП «Айсберг». Проте, відповідачем упродовж 7 років та 10 місяців в порушення вимог законодавства не виконано вказане рішення суду, чим було завдано позивачам значної матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів. Крім того, позивачам спричинено фізичні страждання в результаті порушення норм температури в будинку, в якому вони проживають, умови проживання у їх квартирі не відповідають встановленим нормам, оскільки ЛМКП «Айсберг» здійснюється неналежне утримання будинку, в якому вони проживають. Такі порушення, як стверджують позивачі, стали наслідком погіршення їх здоров`я, внаслідок чого вони отримали інвалідність другої групи. За таких обставин, позивачі просили стягнути на їх користь грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 350 000 грн. та матеріальну компенсацію в розмірі 39 512,21 грн., що виставляє їм боржник у справі Львівське міське комунальне підприємство (ЛМКП) «Айсберг», як вигаданий борг, та відновити їхнє порушене право бути споживачем послуг через укладення договорів з надання послуг по утриманню будинку та надання послуг по вивезенню твердих побутових відходів з боржником ЛМКП «Айсберг», шляхом виконання вказаного рішення суду. Заподіяну матеріальну та моральну позивач просять стягнути з відповідача на підставі ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України. Посилаючись на норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», вважають, що рішення повинно бути виконано в порядку передбаченому саме цим законом.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. (т. 1 а.с. 18-20)

Постановою Львівського апеляційного суду від 19.02.2021 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2020 року скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. (т. 1 а.с. 175-178)

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.03.2021 року справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. (т. 1 а.с. 189-192)

Відповідно до протоколу атоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Батрин О.В. (т. 1 а.с. 193).

Ухвалою суду від 06.07.2021 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків (а.с. 29).

01.10.2021 року до суду надійшла заява позивачів про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 06.07.2021 року (т. 1 а.с. 197-199)

01.10.2021 року позивачі подали заяву про зміну та збільшення позовних вимог, відповідно до якої просили стягнути грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 3 500 000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 201 960 грн. Зокрема, позивачі в обґрунтування вимог про відшкодування матеріальної шкоди додатково зазначили, що ними були понесені витрати для захисту та відновлення їх порушених прав у судах у розмірі 7 129,80 грн., зокрема, такі витрати понесені позивачами на канцелярські та інші потреби задля забезпечення подання до суду скарг, заяв, клопотань під час оскарження тих чи інших дій (бездіяльності) органів виконавчої служби. Також, вважають, що ними були понесені матеріальні збитки через неналежне надання послуг по утриманню будинку ЛМКП «Айсберг». (т. 1 а.с. 204-205)

Ухвалою суду від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі та призначено в підготовче засідання на 03.12.2021 року (т. 1 а.с. 212)

Ухвалою суду від 19.01.2022 року задоволено клопотання позивачів про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, призначеного на 18.03.2022 року (т. 1 а.с. 239)

04.02.2022 року представником відповідача Євглевською О.В. до суду надано відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 14-26), відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що державним виконавцем вчинено всі можливі дії для виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року № 2-446/11 у передбачені чинним законодавством України. Інших заходів примусового характеру у випадку невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, законодавством не передбачено. Виконавчий документ направлено до суду, який його видав і відсутні підстави для відновлення виконавчого провадження.

Вважає, що вимоги позову щодо відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими, оскільки у такий спосіб позивачі намагаються за рахунок держави погасити борг за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території ЛМКП «Айсберг», який було стягнуто рішенням суду у справі № 461/12597/15 у розмірі 13 527,94 грн. А отже, вважає такі дії позивачів недобросовісними. У свою чергу вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, які заявлені до держави в особі відповідача є неналежним способом захисту прав позивачів, оскільки в обґрунтування вказаних вимог, позивачі посилаються на те, що їм не надаються належні послуги з утримання будинку, а умови проживання в квартирі не відповідають встановленим нормам закону, що на думку позивачів, спричинено саме діями ЛМКП «Айсберг» і внаслідок чого у позивачів погіршився стан здоров`я і вони отримали інвалідність другої групи. А отже, вимоги пов`язані з управлінням багатоквартирним будинком, позивачі мають право заявляти до управителя, а не до держави. Також вважає, що позивачами не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, а також не надано доказів того, що вони дійсно зазнали моральних страждань саме внаслідок протиправних дій (бездіяльності) відповідача. Крім того, позивачі не надали доказів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, не обґрунтували розмір заявленої до стягнення суми відшкодування моральної шкоди.

Ухвалами суду від 18.03.2022 року, від 30.08.2022 року задоволені клопотання позивачів про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, призначеного на 09.11.2022 року (т. 4 а.с. 110, 163).

Ухвалою суду від 09.11.2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду на 07.02.2023 року в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом (т. 4 а.с. 190).

11.11.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Батрин О.В. у справі, оскільки 09.11.2022 року не відбулось судове засідання в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, що свідчить про обґрунтовані сумніви щодо об`єктивності та упередженості судді Батрин О.В. при розгляді справи (т. 4 а.с. 195-199).

Ухвалою суду від 22.11.2022 року (суддя Григоренко І.В.) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Батрин О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено, так як наведені позивачем в заяві обґрунтування, не можуть бути підставою для відводу судді у справі, оскільки вони не містять обставин, які б вказували на упередженість судді Батрин О.В. (т. 4 а.с. 203-204)

31.01.2023 року від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення письмового доказу у справі, а саме ухвали Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2023 року у справі № 461/4855/22.

Ухвалою суду від 07.02.2023 року у задоволенні клопотань позивачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 про призначення юридичної експертизи та судово-медичної експертизи відмовлено, оскільки питання, які позивачі просять винести на розгляд експертиз, виходять за межі розгляду справи.

Ухвалою суду від 09.11.2022 року у справі вирішено проводити судовий розгляд справи 07.02.2023 року у режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, де братимуть участь позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд розглянув справу у відсутність учасників справи, оскільки вони не з`явились до судового засідання, хоча про час, день та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Зокрема, позивачі не з`явились до Львівського апеляційного суду, в якому мало відбуватись судове засідання в режимі відео конференції.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ЛМКП «Айсберг» про зобов`язання до вчинення дій задоволено. Зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року щодо укладення договору «Про надання послуг з утримання будинку» та укласти договір «Про надання послуг з утримання будинку» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року щодо укладення договору та укласти договір «Про надання послуг з вивезення побутових відходів на основі типового договору» відповідно до Постанови КМУ № 1070 від 10.12.2008 р. «Про затвердження Правил надання послуг з вивезення побутових відходів» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат (т. 1 а.с. 50).

На виконання зазначеного рішення Галицьким районним судом м. Львова 01.11.2011 року видано виконавчий лист № 2- 446/11 (т. 1 а.с. 51).

04.05.2012 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32435437 та надано боржнику самостійний термін для виконання до 11.05.2012 року (т. 4 а.с. 71-72).

Постановою державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ від 28.09.2012року виконавче провадження закінчено, оскільки згідно з актами державного виконавця боржником виконавчий документ не виконано (т. 4 а.с. 7).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.02.2014 року у справі № 1304/9330/12 скасовано постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Галяс С.І. від 28.09.2012 року про закінчення виконавчого провадження № 32435437 та зобов`язано поновити виконавче провадження з виконання рішення Галицького районного суду м .Львова у справі № 2-446/11 від 09.09.2011 року (т. 1 а.с. 61-63).

Скасовуючи вказану постанову про закінчення виконавчого провадження, суд посилався на те, що державним виконавцем не було вжито усіх передбачених виконавчих дій з виконання виконавчого листа № 2-446/11, виданого 01.11.2011 року, що свідчить про те, що оскаржувана постанова була винесена передчасно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

13.02.2015 року державним виконавцем на виконання вимог ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» на адресу Галицького районного суду м. Львова скеровано постанову про відновлення виконавчого провадження № 32435437 (т. 3 а.с. 216).

05.02.2019 року державним виконавцем на підставі п. 11 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 року визнано неправомірними дії державного виконавця Галицького відділу ДВС міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо прийняття постанови від 05.02.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 32435437 та зобов`язано державного виконавця Галицького відділу ДВС міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області відновити виконавче провадження № 32435437.

Постановою державного виконавця від 07.05.2019 року виконавче провадження відновлено.

23.02.2021 року державним виконавцем надіслано на адресу правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з невиконанням рішення суду (т. 2 а.с. 69-71).

03.03.2021 року державним виконавцем, керуючись вимогами п. 16 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (т. 2 а.с. 75-76).

10.01.2023 року Галицьким районним судом м. Львова визнано дії державного виконавця щодо прийняття постанови від 03.03.2021 року про закінчення виконавчого провадження № 32435437 неправомірними та скасовано постанову від 13.06.2022 року винесену державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» по виконавчому листу № 2-446/11, зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження № 32435437.

Протиправність дій державного виконавця встановлена ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2019 року та від 10.01.2023 року, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Окрім того згідно з ч. 1 ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини 2 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 (справа № 6-48 цс13), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Під час судового розгляду встановлено, що державним виконавцем не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, окрім того обставина протиправної бездіяльності останнього встановлена судовими рішеннями, проте ніяким чином не посприяла в подальшому належному виконанню державним виконавцем його обов`язків.

Під час судового розгляду встановлено, що державним виконавцем не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, що встановлено відповідними судовими рішеннями та призвело до порушення права позивачів, що проявилося у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, а отже суд дійшов висновку що позивачам дійсно було завдано моральної шкоди.

Разом з тим, невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою позивачам майновою шкодою, оскільки не укладення договору щодо надання комунальних послуг на підставі судового рішення, ухваленого на користь позивачів, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Вимоги позивачів щодо завдання їм матеріальної шкоди у вигляді понесених збитків, суд вважає недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження факту завдання їм такої шкоди, твердження позивачів ґрунтуються лише на їх припущеннях.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9.10.2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, і Головне територіальне управління юстиції у Львівській області. Водночас, вказаною Постановою утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Відповідно до ст. 81 ЦК України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Юридична особа може бути створена шляхом примусового поділу (виділу) у випадках, встановлених законом.

Статтею 82 ЦК України передбачено, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

У силу статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частиною 1 ст. 95 ЦК України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Тобто, філії, представництва, інші відокремлені підрозділи наділяються певною господарською компетенцією. Втім, не маючи статусу юридичної особи, такі підрозділи не наділяються самостійною цивільною процесуальною правоздатністю та дієздатністю.

Так, Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (попередня назва - Галицький ВДВС ЛМУЮ) не є самостійною юридичною особою публічного права, а є підпорядкованим підрозділом виконавчої служби, що входить до сфери Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Відповідно до п. 1 Типового положення про Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 20 квітня 2016 року № 1183/5 Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України та є підзвітним і підконтрольним Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, належним відповідачем у даній справі є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Так, позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним, недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Позивачі у цій справі клопотань про заміну відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляли.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Зважаючи на викладене та в зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача, відсутні клопотання позивачів щодо залучення у справі належного відповідача чи заміни неналежного відповідача на належного, з урахуванням того, що суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачам, що вони мають право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 267, 273, 352, 354, 355 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач 1: ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

позивач 2: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

відповідач: Держава Україна в особі Міністерства юстиції України: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13,

третя особа 1: ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3

третя особа 2: Державна казначейська служба України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6,

Суддя О.В.Батрин