КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/9040/22 Головуючий у 1 інстанції: Фінагеєва І.О.
провадження №22-ц/824/3242/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Каченюка Олега Ігоровича - представника ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2022 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі.

24 жовтня 2022 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру

АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтована тим, що предметом спору є поділ майна подружжя шляхом визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнання за позивачкою права власності на частину вищевказаної квартири.

Вказувалось, що квартира була придбана на підставі Договору купівлі-продажу майнових прав С1-Б к1/44 виданого 24 листопада 2016 року.

Однак, 22 вересня 2022 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. серія та номер: 1061, виданий 22 вересня 2022 року, індексний номер 64893493, та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 вересня 2022 року.

Вважає, що мирним шляхом поділ спільного сумісного майна між позивачем і відповідачем є неможливим, оскільки відповідач заперечує щодо права власності частини у спільному сумісному майні та не бажає визнавати.

Тому, позивачка вважала за потрібне вжити судом відповідних заходів забезпечення позову.

На підставі вищенаведеного, просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2022 року заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру

АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі адвоката Каченюка О.І. - представника ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Скарга обґрунтована тим, що квартира, яка була куплена апелянтом, дійсно була придбана під час перебування продавця у шлюбі, проте, договір укладався за згоди, наданою дружиною, з її волі та при її обізнаності.

Зауважує, що згода дружини видавалась саме на продаж даної квартири. При зазначенні, що умови договору (в тому числі і сума договору) визначатимуться чоловіком самостійно. Договір укладено у письмовій формі, нотаріально засвідчений, договір є сплатним, тобто дотримано всіх вимог законодавства (а.с.71).

Таким чином, ОСОБА_1 законно набув права власності на дане майно. Факт спільної сумісної власності при оформленні договору купівлі-продажу не заперечувався продавцем, всі необхідні документи (в тому числі згода другого з подружжя) були перевірені нотаріусом у відповідності до вимог чинного законодавства України. Проте, наклавши арешт на квартиру, суд фактично позбавляє права законного власника на вільне розпорядження своєю квартирою.

Під час оформлення купівлі-продажу жодних заборон/арештів на квартирі не було, воля продавця (в тому числі другого з подружжя) була підтверджена документально.

Презюмується, що майно, придбане у шлюбі є спільною сумісною власністю. З огляду на те, що ОСОБА_1 законно набув права власності на квартиру, квартира вибула з власності за волі продавця, (в тому числі другого з подружжя), то в такому випадку, позивачка має вирішувати спір про стягнення (витребування) коштів (а саме 1/2 суми) від продажу квартири з чоловіка. Проте, обмеження законного власника у розпорядження своїм майном суперечить чинному законодавству.

Вказує, що спір в даній справі про визнання спільною сумісною власністю майна, яке було придбане під час шлюбу. На момент подання заяви квартира (за згодою дружини) вже належала Відповідачу 2 на підставі укладеного в законний спосіб Договору купівлі-продажу.

Вважає, що постановленою ухвалою не враховано інтереси відповідача ОСОБА_1 , який є законним покупцем квартири, а факт спільної сумісної власності продавцем не заперечувався при укладанні Договору купівлі-продажу.

Тим більше, накладено арешт на квартиру, яка вже не належить жодному з подружжя.

Вважає, що на підставі вищевикладеного, враховуючи підстави та предмет позову, а також недоведення позивачкою, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову (враховуючи предмет позову), а саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість невиконання чи утруднення виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування - не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Звертає увагу також на вимоги частини 3 статті 150 ЦПК України, відповідно до якої заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, наведеним підтверджується, що постановленою ухвалою порушено права ОСОБА_1 , який у законний спосіб, за згоди та волі всіх учасників угоди, за відплатним договором придбав майно.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову шляхом накладення арешту на кватиру № НОМЕР_1 , будинок

АДРЕСА_3 та предметом позовних вимог, оскільки, застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила визнати квартиру

АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на частину цієї квартири.

Встановлено, що 24 жовтня 2022 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії.

За п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно з п.6 зазначеної Постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17 Верховний Суд зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/5745/18.

Як вбачається з поданої заяви про забезпечення позову та доданих до неї документів, у разі ухвалення рішення на користь позивачки можуть виникнути труднощі у подальшому при виконанні такого рішення.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №310809161 від 26 вересня 2022 року майно, реєстраційний номер №224, яке розташоване за адресою:

АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову шляхом накладення арешту на кватиру № НОМЕР_1 , будинок АДРЕСА_3 та предметом позовних вимог, оскільки, застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права.

При цьому, накладення арешту до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення суд зазначав наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

Отже, з аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

При цьому суд вірно не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст.154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

З огляду на вищенаведене, вид забезпечення позову, вказаний у заяві позивача, а саме: накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 є співмірним із заявленим позовом та буде достатнім для забезпечення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги адвоката Каченюка О.І. - представника ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2022 року про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Каченюка Олега Ігоровича - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2022 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: