Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 757/55438/18-ц

провадження № 61-7545св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, Міністерство охорони здоров`я України, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця (далі - НМУ імені О. О. Богомольця або Університет), Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України), ОСОБА_2 , в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ НМУ імені О. О. Богомольця № З-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора Національного медичного університету імені О. О. Богомольця» від 05 вересня 2018 року; визнати незаконним та скасувати наказ НМУ імені О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» в частині звільнення її; поновити її на роботі на посаді завідувача канцелярії НМУ імені О. О. Богомольця; стягнути з НМУ імені О. О. Богомольця на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року до дня ухвалення рішення судом; стягнути солідарно з НМУ імені О. О. Богомольця, МОЗ України та ОСОБА_2 на її користь 10 000,00 грн як компенсація завданої моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача не було порушено вимоги трудового законодавства. Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що невиконання роботодавцем обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є беззаперечною підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ НМУ імені О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та поновлено її на роботі на посаді завідувача канцелярії НМУ імені О. О. Богомольця з 25 вересня 2018 року. Стягнуто з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 310 675,86 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2018 року по 05 липня 2022 року з утриманням з цієї суми податків, зборів і обов`язкових платежів відповідно до чинного законодавства України. Стягнуто НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн грошової компенсації моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 2 466,80 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 3670,20 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом. Стягнуто з НМУ імені О. О. Богомольця на користь держави - 659,95 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 019,92 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм КЗпП України, факт вчинення ОСОБА_1 прогулу відповідачем не доведено, тому наказ№ 13/1-з «Про звільнення» у частині звільнення ОСОБА_1 є незаконним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді з 25 вересня 2018 року із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у задоволенні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу НМУ імені О. О. Богомольця № 3-з «Про призначення виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця» від 05 вересня 2018 року слід відмовити, оскільки вказаний акт є актом індивідуальної дії та не зачіпає прав і законних інтересів позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

НМУ імені О. О. Богомольця 05 серпня 2022 року звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- дійшов помилкового висновку про відсутність повноважень у ОСОБА_2 на підписання наказу від 25 вересня 2018 року № 13/1-з «Про звільнення»;

- не надав належної оцінки тому, що робоче місце ОСОБА_1 знаходилося за адресою: АДРЕСА_1 , що визнано її представником у судовому засідання, а тому дана обставина доказуванню не підлягає;

- проігнорував покази свідків та акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 , яким вже надано оцінку судом першої інстанції, не зазначивши підстав та мотивів відхилення таких доказів;

- не звернув увагу на те, що наказ від 14 вересня 2018 року № 488, на який орієнтувався суд апеляційної інстанції, поданий з грубим порушенням процесуальних норм без обґрунтування поважності неподання такого доказу разом з позовною заявою та суд першої інстанції не виносив на обговорення питання щодо приєднання цього доказу до матеріалів справи;

- необґрунтовано прийняв на стадії апеляційного перегляду докази про членство позивачки у профспілковій організації;

- безпідставно не надав належної оцінки доказам щодо розрахунків ОСОБА_1 та наказу № 1-р від 03 вересня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_3 », який доводить неможливість розгляду, як доказу - наказу від 14 вересня 2018 року № 488, як підтвердження дійсного робочого місця позивачки;

- не врахував, що НМУ імені О. О. Богомольця надано достатньо доказів порушення позивачем трудової дисципліни, а тому невиконання обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення;

- не виконав вимоги частини дев`ятої статті 43 КЗпП України та не зупинив провадження по справі для направлення запиту до виборного органу первинної профспілкової організації на погодження або відмову у погодженні звільнення працівника;

- застосовав норми права без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 27 жовтня 2020 року у справі № 635/55/17, від 15 травня 2019 року у справі № 808/4168/17, від 05 червня 2019 року у справі № 817/1678/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 456/1165/18 та висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 14 липня 2022 року у справі № 761/6888/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/55436/18, від 13 червня 2018 року у справі № 358/1570/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 758/14453/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 523/18007/17, від 26 лютого 2021 року у справі № 686/18381/17, від 28 червня 2022 року у справі № 591/6727/20, від 11 травня 2022 року у справі № 619/282/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 та постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6?2801цс15.

Крім того, заявник у касаційній скарзі просить зупинити виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди до закінчення касаційного провадження у справі, посилаючись на те, що виконання оскаржуваного судового рішення може призвести до неможливості повернення виплачених грошових коштів.

Касаційна скарга не містить доводів щодо оскарженняпостанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому вказане судове рішення апеляційного суду не перевіряється Верховним Судом в цих частинах не перевіряється.

У жовтні 2022 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу НМУ імені О. О. Богомольця, в якому, посилаючись на безпідставність касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою. У відзиві представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить розгляд справи здійснювати за участі представника.

Також у відзиві представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просила витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції стягнути з відповідачів. Зазначила, що орієнтовний розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести на стадії касаційного оскарження становить 73 000,00 грн. Остаточний розрахунок та докази на підтвердження витрат будуть надані суду відповідно до вимог чинного законодавства.

08 грудня 2022 року до Верховного Суду надійшли заперечення НМУ імені О. О. Богомольця щодо витрат на професійну правничу допомогу, в яких заявник просив врахувати принцип співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом послуг у суді касаційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 серпня 2022 року касаційну скаргу НМУ імені О. О. Богомольця передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року, після усунення недоліків, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою НМУ імені О. О. Богомольця на постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали справи № 757/55438/18-ц із з Печерського районного суду міста Києва; клопотання НМУ імені О. О. Богомольця задоволено частково, зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

05 жовтня 2022 року матеріали справи № 757/55438/18-ц надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 01 квітня 2014 року № 338-1 ОСОБА_1 зарахована на посаду завідувача канцелярії.

Наказом МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42?о покладено виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця на директора інституту післядипломної освіти НМУ імені О. О. Богомольця Кучина Ю. Л. з 15 серпня 2018 року і до призначення ректора у встановленому законодавством порядку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/14303/18 зупинено дію наказу МОЗ України від 14 серпня 2018 року № 42-о «Про покладення обов`язків»; заборонено МОЗ України призначати виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця та вчиняти будь-які інші дії, щодо покладення обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця на будь-яку особу, окрім випадків, визначених положенням Закону України «Про вищу освіту».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у справі № 826/14303/18 роз`яснено зміст абзацу третього резолютивної частини ухвали про забезпечення позову, зазначено, що заборона МОЗ України вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця на будь-яку особу крім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту» включає в себе заборону, зокрема й щодо наділення будь-яких осіб повноваженнями ректора чи виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця будь-яким способом, зокрема, й у такі способи як: визнання виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця; передання повноважень ректора чи виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця; представлення повноважень ректора чи виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця; наділення повноваженнями ректора чи виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця; делегування повноважень ректора чи виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця; або з використанням будь-якого іншого формулювання окрім випадків, визначених положеннями Закону України «Про вищу освіту».

Наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 05 вересня 2018 року № 3-з за підписом Кучина Ю. Л. покладено виконання обов`язків ректора на проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти ОСОБА_2 з 06 вересня 2018 року. Підставою видання цього наказу зазначена необхідність виконання судового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 вересня 2018 року у справі № 826/14303/18.

Наказом МОЗ України від 07 вересня 2018 року № 1639 визнано виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця ОСОБА_2 .

Згідно з наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 02 жовтня 2018 року № 25-з ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків ректора НМУ імені О. О. Богомольця з 02 жовтня 2018 року на підставі «Порядку взаємозаміщення керівного складу НМУ імені О. О. Богомольця» від 04 вересня 2018 року та наказу МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року у справі № 826/14303/18 зупинено дію наказу МОЗ України від 07 вересня 2018 року № 1639 «Про деякі питання управління НМУ імені О. О. Богомольця».

Наказом НМУ імені О. О. Богомольця «Про виконання рішення ректорату щодо розміщення структурних підрозділів» від 14 вересня 2018 року № 488, за підписом виконуючого обов`язків ректора ОСОБА_3 , розміщено з 14 вересня 2018 року на площах корпусів НМУ імені О. О. Богомольця за адресою: проспект Перемоги, 34 та вулиця Зоологічна, 1, м. Київ, адміністративні структурні підрозділи університету, які знаходились у приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 , згідно додатка. У додатку зазначено, що канцелярія буде розташована у морфологічному корпусі, кабінет № 38, 1 поверх, ліва сторона.

Наказом НМУ імені О. О. Богомольця від 25 вересня 2018 року № 13/1-з за підписом виконуючого обов`язки ректора ОСОБА_2 звільнено завідувача канцелярії ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Підставами для звільнення позивача стали акти про відсутність на робочому місці від 17-21, 24-25 вересня 2018 року.

Згідно з листами НМУ імені О. О. Богомольця від 26 та 28 вересня 2018 року № 36 ОСОБА_1 повідомлено про звільнення та необхідність з`явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Доказів отримання повідомлення матеріали справи не містять.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з частиною першою статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом із тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Така процедура є однією з гарантій від безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що жодним документом не передбачено місце роботи ОСОБА_1 за іншою адресою ніж за адресою: АДРЕСА_2 , а тому наказ про звільнення позивачки за прогул є незаконним, оскільки відповідачем як роботодавцем не доведено достатніми доказами факт прогулу.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у роботодавця були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 4 статті частини першої 40 КЗпП України, оскільки НМУ імені О. О. Богомольця має декілька адміністративних будівель, у яких розташовані посадові особи та структурні підрозділи, а акти, які стали підставою для звільнення позивача, не містять адреси та конкретного місця їх складання, тому зазначені акти не підтверджують порушення позивачем трудової дисципліни та вчинення прогулу.

Аргументи НМУ імені О. О. Богомольця про помилковість висновків апеляційного суду щодо відсутності повноважень у ОСОБА_2 на підписання оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 не впливають на правильність вирішення спору по суті, оскільки відсутність прогулу є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 травня 2022 року у справі № 757/55437/18-ц, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/55436/18, від 14 грудня 2022 року у справі № 757/55431/18-ц.

Доводи, викладені у касаційній скарзі про те, що позивач не заперечує своєї відсутності на роботі є непідтвердженими.

Аргументи касаційної скарги про те, що наказ від 14 вересня 2018 року № 488, який покладений в основу оскаржуваного судового рішення, поданий представником позивачки з грубим порушенням процесуальних норм (не разом із позовною заявою) не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки таке було зумовлено незгодою відповідача із доводами позивача про незаконність звільнення з роботи. Крім того, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів вчинення працівником дисціплінарного проступку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не надав належної оцінки доказам щодо розрахунків ОСОБА_1 та наказу № 1-р від 03 вересня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_3 », який доводить неможливість розгляду, як доказу - наказу від 14 вересня 2018 року № 488, як підтвердження дійсного робочого місця позивачки, Верховний Суд відхиляє, оскільки в постанові апеляційного суду вказано, що зазначені докази не враховані у зв`язку з тим, що відповідач не обґрунтував неможливість подання їх до суду першої інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не виконав вимоги частини дев`ятої статті 43 кЗпП України та не зупинив провадження по справі для направлення запиту до виборного органу первинної профспілкової організації на погодження або відмову у погодженні звільнення працівника є безпідставними, оскільки недоведеність факту прогулу ОСОБА_1 є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Наведені НМУ імені О. О. Богомольця у касаційній скарзі доводи про те, що суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 635/55/17, від 15 травня 2019 року у справі 808/4168/17, від 05 червня 2019 року у справі № 817/1678/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 456/1165/18 та висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 14 липня 2022 року у справі № 761/6888/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/55436/18, від 13 червня 2018 року у справі № 358/1570/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 758/14453/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 523/18007/17, від 26 лютого 2021 року у справі № 686/18381/17, від 28 червня 2022 року у справі № 591/6727/20, від 11 травня 2022 року у справі № 619/282/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 та постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ та різний предмет спору, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою апеляційним судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про розгляд справи за участю представника

Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про розгляд справи за участю представника необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, у вигляді судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваної постанови

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року зупинено, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяцьухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Керуючись статтями 409, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про розгляд справи за участю представника відмовити.

Касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
О. В. Ступак