Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1743/21 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 43 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Радченка С.В.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/1743/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна (автомобіля) з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив витребувати у ОСОБА_2 транспортний засіб Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 для подальшого вивезення його за межі кордону України у відповідності до ст. 95 Митного кодексу України.

В обгрунтування позовних вимог вказав, що 04.06.2018 ним до України був ввезений автомобіль Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який в порядку ст. 954 Митного кодексу України підлягає розмитненню або вивезенню за кордон України впродовж 10 днів. Зазначив, що для ввезення та розмитнення вказаного автомобіля він звернувся за допомогою до ОСОБА_3 , у якого, на думку позивача, автомобіль перебуває до теперішнього часу.

Наголосив, що ввезений 04.06.2018 в режимі транзит автомобіль він має вивезти за межі митної території України згідно зі ст. 95 Митного кодексу України, але у зв`язку з тим, що відповідач незаконно утримує даний транспортний засіб, на дзвінки не відповідає, місцезнаходження автомобіля невідоме, то він фактично позбавлений можливості виконати вимоги Митного кодексу України. Виходячи із наведеного, посилаючись на положення ст.387, 399, 400 ЦК України, просив задовольнити його позовні вимоги.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове судове рішення - про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви та аналізу оскаржуваного рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі зазначено, що, відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції порушив право позивача на судовий захист з огляду на заявлені позовні вимоги. Зазначає, що питання щодо права власності не стосується цієї справи, наголошує на тому, що предметом розгляду є усунення перешкод у вивезенні автомобіля, ввезеного ним із-зі кордону у відповідність до положень ст. 95 Митного кодексу України, які створює відповідач. Суд не дослідив факт знаходження автомобіля у відповідача, пославшись на відсутність доказів. Крім того, вказує, що відповідач не надав суду заперечень щодо наявності у нього спірного транспортного засобу, що свідчить про те, що він погоджується із позовними вимогами. Звертає увагу апеляційного суду на те, що всі посилання в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зведені до фальсифікації суті позову та його розгляду, не досліджені факти ввезення ним автомобіля на територію України та порушення норм Митного кодексу України, в тому числі і накладення на нього обов`язку щодо вивезення транспортного засобу, також не досліджувалося питання підстав накладення штрафу і не визначено однозначно підставу відмови у задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що в рішенні не встановлено в чому полягає сам спір. Просить суд звернути увагу на мотиви та підстави позову.

ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явився, просив розглянути справу у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.124).

До апеляційного суду з`явився представник відповідача адвокат Козуб О.М., який пояснив, що спірного автомобіля у його довірителя немає, а обраний позивачем спосіб захисту свого права не є правомірним по відношенню до відповідача.

ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 129,130).

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29.05.2018 ОСОБА_4 надав посвідчення-довіреність-доручення на ім`я ОСОБА_5 , згідно якого надав йому в безкоштовне користування персональний автомобіль Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , на період 3 років, тобто до 29 травня 2021 року, з метою використання транспортного засобу в Польщі та за кордоном, у тому числі в країнах ЄС та Україні (а.с. 43-44).

Із копії даних Диспетчера ЗМК та Пасажирського пункту пропуску вбачається, що 04.06.2018 о 20-58 год у напрямку в`їзд в режимі транзит по зеленому коридору ОСОБА_1 перетнув кордон України на автомобілі Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 з метою особистого користування (а.с. 48).

Із постанови про порушення митних правил №2397/10100/18 від 12.11.2018, яка винесена заступником начальника - начальником управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Житомирської митниці ДФС Мірошніченком М.І. видно, що 04.06.2018 громадянином України ОСОБА_1 через зону діяльності Житомирської митниці ДФС в митному режимі «транзит» ввезено на митну територію України транспортний засіб марки Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак останній транспортний засіб за межі митної території України не вивіз, до митного органу не доставив, тим самим перевищив більше ніж на десять діб встановлений статтею 95 Митного кодексу України строк доставки транспортного засобу до митного органу призначення та визнано винним у вчинені порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 470 Митного кодексу України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 8 500 грн (а.с. 49-51).

Постановою державного виконавця Бердичівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області Тимощук О.В. від 04.09.2019 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови №2397/10100/18, виданої 12.11.2018 року Житомирською митницею ДФС, про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 8 500,00 грн. (а.с. 4).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказав, що спірний транспортний засіб перебуває у незаконному володінні відповідача та просив витребувати його з метою подальшого вивезення його за межі кордону України у відповідності до ст. 95 Митного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 387 ЦК України про витребування автомобіля із чужого незаконного володіння на користь особи, яка не є його власником. Крім цього, позивачем не надано доказів знаходження спірного автомобіля безпосередньо у відповідача. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна (автомобіля) з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався на положення статей 387, 397, 399, 400 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Аналіз статті 387 ЦК свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:

(а)фізично -фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;

(б) «юридично»- юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього переоформлено на іншого суб`єкта;

Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 183/7765/15 зроблено висновок, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 752/22080/16 , відповідно до якого спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано застосував до спірних правовідносин висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц , де вказано, що «застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Проте, позивачем не надано доказів знаходження спірного автомобіля безпосередньо у відповідача. Судом апеляційної інстанції вірно встановлено відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження знаходження вказаного автомобіля у відповідача».

Аналізуючи зміст позову та наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено, що власником або співвласником спірного автомобіля фактично є ОСОБА_4 , який зазначив, що іншим співвласником є ОСОБА_6 , що вбачається із тексту посвідчення-довіреність-доручення, яку він надав на ім`я ОСОБА_1 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (на польс.мові «dowod rejestracyjny»).

Водночас, власник автомобіля ОСОБА_4 згідно посвідчення-довіреності-доручення надав право ОСОБА_1 лише безкоштовно користуватись автомобілем Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою використання транспортного засобу в Польщі та за кордоном, у тому числі в країнах ЄС та Україні, на період до 29.05.2021, що свідчить про відсутність права власності у позивача на спірний автомобіль.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 387 ЦК України про витребування автомобіля із чужого незаконного володіння на користь особи, яка не є його власником, посилаючись на роз`яснення Верховного Суду, що викладені у постанові від 20.11.2019 у справі 442/4835/14-ц.

Крім того, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 також посилався на положення ст. 400 ЦК України.

Так, згідно ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 не є власником автомобіля Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , а у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 фактично заперечує надання йому ОСОБА_7 посвідчення-довіреності-доручення щодо користування спірним транспортним засобом, що може свідчити про відсутність будь-яких правових підстав володіння та користування автомобілем позивачем, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності доказів знаходження спірного автомобіля у відповідача.

З огляду на викладене, відсутність посилання у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції на приписи статті 400 Цивільного кодексу України як на підставу витребування майна при наявності висновку суду про те, що позивач не довів факт знаходження майна у відповідача, в цьому випадку не впливає на правильність висновків суду і відсутність підстав витребування спірного майна у відповідача, оскільки наслідками застосування і статті 388 і статті 400 Цивільного кодексу України може бути витребування майна.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин у справі та відмовив у задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.03.2023.

Головуючий Судді