ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м.Суми

Справа №577/2968/22

Номер провадження 22-ц/816/192/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка представляє інтереси малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей Конотопської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Кравченка В.О. у м. Конотоп,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка представляє інтереси малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа - Служба у справах дітей Конотопської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера на житло № НОМЕР_1 від 05 січня 2000 року, виданого виконавчим комітетом ради народних депутатів м. Конотоп, де і проживає на даний час.

На момент отримання квартири склад сім`ї наймача становив 3 особи: чоловік ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_6 .

Вказувала, що її син ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , у період якого народилися діти: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких зареєстровано у спірній квартирі.

З грудня 2019 року син, його дружина та троє дітей проживають у належній ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2020 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зазначала, що її онуки зареєстровані за місцем її проживання, хоча за даною адресою не проживають.

Відповідачка та її діти особистих речей у квартирі не мають, спірним житлом не цікавляться, так як мають у власності своє, участі у витратах на утримання житла не несуть, при цьому вона змушена сплачувати надмірні комунальні послуги та не в повній мірі розпоряджатися житлом.

Посилаючись на зазначені обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просила визнати такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що батьки дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не зареєстровані у спірному житловому приміщенні, їх малолітні діти не проживають у цій квартирі, житлом не цікавляться, а тому недоцільно зберігати реєстрацію місця проживання дітей разом з позивачкою.

Вказувала, що ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначала, що вона має частку у квартирі АДРЕСА_3 .

Зазначала, що наявність зареєстрованих онуків, які не користуються житловим приміщенням, перешкоджають здійснити приватизацію квартири і розпоряджатися нею на власний розсуд.

Правом на подання відзиву ОСОБА_2 не скористалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 січня 2000 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Конотопа ОСОБА_1 видано ордер № 67 на сім`ю у складі ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_6 (син) на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно з інформацією Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Конотопської міської ради від 11 травня 2022 року та 15 вересня 2022 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15, 20).

05 травня 2022 року був складений акт сусідами позивачки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в якому зазначено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані, але фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

У висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради від 31 жовтня 2022 року № 01-14/950 зазначено про недоцільність визнання малолітніх ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 за відсутності у них іншого належного на праві власності чи постійного користування житла. Так як це порушує охоронювані законом інтереси дітей, порушує гарантії збереження права дітей на житло, а також обмежує їх права та інтереси при користуванні житловим приміщенням (а.с. 29-32).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності підстав для визнання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні в житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності одночасно двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частин першої - третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З аналізу положень ст. 29 ЦК України слідує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки на законодавчому рівні чітко закріплено, що місцем її проживання, є місце проживання її батьків, або одного з них.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 січня 2020 року визнано ОСОБА_6 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Колегія суддів звертає увагу на те, що малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обмежені у праві самостійно обирати місце свого проживання, оскільки відповідно до статті 29 ЦК України їхнє місце проживання визначається їх батьками.

Отже враховуючи те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 за рішенням суду від 27 січня 2020 року, у судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка підтвердила те, що вона спільно з дітьми та чоловіком винаймають житло, що є підтвердженням непроживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у вказаній квартирі більше шести місяців.

Таким чином встановивши, що наявність реєстрації малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 порушує права позивачки, оскільки створює перешкоди у приватизації квартири, є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Конотопської міської ради від 31 жовтня 2022 року № 01-14/950, згідно з яким визнання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 є недоцільним, так як у них відсутнє інше належне на праві власності чи постійного користування житло, оскільки у висновку неповно та неправильно відображені дійсні обставини справи в частині права сторін на користування спірним житловим приміщенням. Окрім того, висновок органу опіки та піклування є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову та апеляційної скарги, як інвалід другої групи, з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 992 грн 40 коп та за апеляційний перегляд справи в розмірі 1488 грн 60 коп (сума, яка підлягала сплаті за подачу апеляційної скарги: 150% від 992 грн 40 коп).

Керуючись ст. ст. 367, 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4, ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка представляє інтереси малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа - Служба у справах дітей Конотопської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп за розгляд справи судом першої інстанції та 1488 грн 60 коп за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина