Справа № 274/2919/22 Провадження № 2/0274/392/23 РІШЕННЯ
24.02.2023 м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Большакова Т.Б. за участю секретаря судового засідання Лободи В.Л.,
представника позивача- адвоката Семенюк Т.М.,
представника відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначила, що 13.04.2021 її переведено з посади бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 на постійну роботу на посаду головного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 . В подальшому 27.02.2022 на підставі Указу Президента України «Про ведення воєнного стану» №64/2022 від 24.02.2022 року, позивача призвано у Збройні Сили України та зараховано в списки особового складу на всі види забезпечення та призначено бухгалтером (2 категорії) фінансово-економічної служби, ВОС-900053А, ШПК - «старший солдат», до 139 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » командування сил територіальної оборони ЗСУ.
У зв`язку з цим, 28.02.2022 вона подала командиру військової частини НОМЕР_1 заяву про увільнення її від виконання обов`язків головного бухгалтера фінансово-економічної служби з 28.02.2022, у зв`язку із призовом на військову службу за контрактом та просила зберегти за нею місце роботи і середній заробіток.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.02.2022 №34, з 27.02.2022 позивача увільнено від виконання службових обов`язків на посаді головного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , із збереженням за нею основного місця роботи та наказано нараховувати і виплачувати позивачу середній заробіток, як працівнику прийнятому на військову службу під час дії воєнного стану, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, в межах фонду та фінансування на виплату заробітної плати.
Проте, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2022 №87, позивача, як працівника ЗСУ, з 23.05.2022 звільнено з роботи, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із укомплектуванням посади начальника фінансово - економічної служби військовослужбовцем з числа осіб офіцерського складу.
Таке звільнення, оформлене наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2022 №87, позивач вважає незаконним, оскільки законодавством України їй гарантувалося збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку на строк до закінчення воєнного стану або до дня фактичного звільнення із Збройних Сил України.
З урахуванням вищевикладеного, просила визнати незаконним і скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2022 №87 про звільнення позивача з роботи; поновити позивача на роботі на посаді головного бухгалтера фінансово- економічної служби військової частини НОМЕР_1 , з 23.05.2022; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.05.2022; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати; рішення суду в частині поновлення позивача на роботі допустити до негайного виконання.
ІІ. Процедура та позиції сторін
Ухвалою суду від 01.07.2022 відмовдено у відкритті провадження у цивільній справі.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 24.10.2022 апеляційну скаргу задоволено, скасовано ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.07.2022 і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, цивільну справу №274/2919/22 передано судді Большаковій Т.Б.
Ухвалою суду від 11.11.2022 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 13.12.2022 за клопотанням представника відповідача розгляд справи було відкладено.
Представник відповідача 16.12.2022 подав до суду відзив, у якому заперечує проти задоволення вимог позовної заяви. Обгрунтовуючи відзив вказує, що позивача було призначено на тимчасово вакантну посаду з укладенням строкового трудового договору "до укомплектування посади начальника фінансово-економічної служби військовослужбовцем". В подальшому, наказом №53 від 16.03.2022 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби по мобілізації, призначено на вакантну посаду начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з цим, вважає, що ОСОБА_2 було звільнено законно, без порушення норм чинного законодавства. Поряд з цим, вважає, що позивач не підлягала призову на військову службу відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", натомість позивач була мобілізована за своїм бажанням, а тому призову її на військову службу має передувати звільнення з державної служби або з посади працівника.
В судовому засіданні 24.02.2023 представник позивача просила задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.
Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з наведених у відзиві підстав. Додатково пояснив, що позивач перебувала на посаді умовах строкового трудового договору. 16.03.2022 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 було призначено на посаду позивача, а тому позивач підлягала звільненню. 23.05.2022 позивача було звільнено за закінченням строкового трудового договору, у зв`язку з укомплектуванням її посади військовослужбовцем.
При розгляді цивільної справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.
ІІІ. Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що 13.04.2021 позивача переведено з посади бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 на постійну роботу на посаду головного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 до укомплектування посади начальника фінансово-економічної служби військовослужбовцем, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2021 № 72.
27.02.2022 на підставі Указу Президента України «Про ведення воєнного стану» №64/2022 від 24.02.2022, ОСОБА_2 призвано у Збройні Сили України (СЗРУ), що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 .
З 28.02.2022 позивача зараховано в списки особового складу на всі види забезпечення та призначено бухгалтером (2 категорії) фінансово-економічної служби, ВОС-900053А, ШПК - «старший солдат», до 139 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » командування сил територіальної оборони ЗСУ, що підтверджується наказом командира НОМЕР_4 окремого батальйону територіальної оборони (по стройовій частині) від 28.02.2022 №4.
В той же день, 28.02.2022, позивач подала командиру військової частини НОМЕР_1 заяву про увільнення її від виконання обов`язків головного бухгалтера фінансово-економічної служби з 28.02.2022, у зв`язку із призовом на військову службу за контрактом та просила зберегти за нею місце роботи і середній заробіток.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.02.2022 №34 з 27.02.2022 ОСОБА_2 увільнено від виконання службових обов`язків на посаді головного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із призовом на військову службу під час воєнного стану згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із збереженням за нею основного місця роботи та середнього заробітку, як працівнику прийнятому на військову службу під час дії воєнного стану, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, в межах фонду та фінансування на виплату заробітної плати.
Наказом №53 від 16.03.2022 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) молодшого лейтенанта ОСОБА_3 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби по мобілізації, призначено на вакантну посаду начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 на час дії військового стану або до оголошення демобілізації.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2022 №87, позивача з 23.05.2022 звільнено з роботи, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із укомплектуванням посади начальника фінансово-економічної служби військовослужбовцем з числа осіб офіцерського складу.
Вказаний наказ позивач отримала 02.06.2022, що підтверджується копією конверта і роздруківкою з сайту «Укрпошта».
ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка суду
Відповідно до ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.
Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно п. 2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (частина 2 статті 23 КЗпП України).
Зі змісту положення частини 2 статті 23 КЗпП України, зокрема, вбачається, що законодавець не навів вичерпний перелік обставин, за яких трудові відносини можуть бути врегульовані строковим трудовим договором.
Також законодавець не обмежив сферу застосування такого виду трудового договору, зазначивши, що строк його дії встановлюється за погодженням сторін.
Не погоджуючись із звільненням з посади, та обгрунтовуючи його неправомірність, позивач посилається на гарантії для працівників, призваних на військову службу під час мобілізації, передбачені статтею 119 КЗпП України.
Так, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.119 КЗпП України (у реакції, яка діяла на момент звільнення позивача з роботи), працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.
За частиною десятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
За приписами частин другої, третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.
Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби (пункт 2 частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 год.30 хв. 24.02. 2022 строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан.
В подальшому неодноразово строк воєнного стану продовжувався, та він діє до теперішнього часу.
На час виконання позивачем трудових обов`язків існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України.
Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Гарантії, передбачені частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а, отже, при звільненні з роботи були порушені права позивача.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.08. 2020 у справі № 813/402/17 та постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 683/577/20, від 10.11.2021 у справі № 235/1195/20, від 31.10.2022 у справі № 243/2335/21.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Судом встановлено, що на момент звільнення позивача з роботи, 23.05.2022, за п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, остання була прийнята на військову службу за контрактом, про що відповідачу стало відомо ще 28.02.2022, що підтверджується наказом відповідача № 34 про її увільнення, який передував наказу про звільнення.
Отже, на позивача, на час спірних правовідносин, розповсюджувалися гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на час проходження військової служби, оскільки рішенням Ради національної безпеки та оборони України констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України. Тому, звільнення позивача з роботи слід визнати незаконним.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
За таких обставин наказ наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2022 №87 про звільнення позивача з роботи за п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України слід вважати незаконним, а правовим наслідком цього, відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України, має бути поновлення позивача на роботі із стягненням на її користь з відповідача середнього заробітку.
Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 8 розділу 4 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з частиною другою пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Водночас, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ (далі Закон) яким внесені зміни до законодавчих актів України, зокрема частина третя статті 119 КЗпП України викладена в наступній редакції за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову.
З урахуванням наведеного, з дати набуття чинності Закону, середній заробіток за працівниками, перелік яких визначений частиною третьою статті 119 КЗпП України, не зберігається.
Відтак, період з 24.05.2022 по 18.07.2022 є періодом вимушеного прогулу, за який відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.
Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Пункт 2 та 4 частини 1 статті 430 ЦПК України вказує на те, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Відповідно рішення щодо стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі позивача підлягає негайному виконанню.
V. Розподіл судових витрат
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пункт 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняє від сплати судового збору позивачів - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.
Відтак, позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 1984,80 грн за вимоги про про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Керуючись ст.ст. 12,81,89, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.05.2022 № 87 про звільнення ОСОБА_2 з 23.05.2022 за п. 2 ст.36 КЗпП України.
Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді головного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 з 23.05.2022.
В решті позову відмовити.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 1984 грн 80 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлено 28.02.2023

Суддя Тетяна БОЛЬШАКОВА