Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 943/280/21

провадження № 61-9590св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Лілія Ярославівна,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Горох Віталій Володимирович, на постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л. Я., третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона зареєстрована та фактично проживає в житловому будинку на АДРЕСА_1 , іншого житла на території Милятинської сільської ради не має.

Вказувала, що зазначений житловий будинок належав її дідові ОСОБА_4 та бабі ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності подружжя, так як він був збудований у 2002 році, тобто за час шлюбу баби і діда.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_4 .

За час життя дід розпорядився своїм майном, яке належало йому на день смерті, склавши на користь своєї дочки та її матері ОСОБА_3 заповіт, посвідчений секретарем виконкому Милятинської сільської ради

Гриневич С. М. 18 грудня 2002 року за реєстровим № 32, який не змінювався і не скасовувався. Після смерті її діда ОСОБА_4 відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Зазначала, що на підставі заяви її матері (спадкоємиця) ОСОБА_3

від 27 червня 2008 року Буською державною нотаріальною конторою

27 червня 2008 року заведено спадкову справу № 465 після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом про реєстрацію

в спадковому реєстрі, виданим приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А. В. 19 листопада 2020 року № 62537229.

Проте свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй не було видано

у зв`язку із наявністю на той час обтяження у виді арешту на спадковий житловий будинок, що був накладений у справі, яка розглядалась Буським районним судом Львівської області. За результатами розгляду цієї справи 21 квітня 2004 року Буським районним судом було прийнято рішення про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, посвідченого Буською державною нотаріальною конторою від квітня 2002 року за реєстровим № 2474, з підстав вчинення правочину відповідачем

ОСОБА_2 під впливом фізичного та психологічного насильства по стосовно своїх батьків.

26 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л. Я. за реєстровим № 1623. При цьому ОСОБА_5 подала нотаріусу заяву про те, що житловий будинок, який є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Зазначений договір став підставою для державної реєстрації за ОСОБА_2 речових прав на житловий будинок, що підтверджується відповідним витягом.

У травні 2018 року ОСОБА_3 повторно звернулась до державного нотаріуса з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частки спадкового житлового будинку, однак нотаріус відмовив.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про припинення права власності на житловий будинок, яке зареєстровано за відповідачем, та визнання за нею права власності на 1/2 частки цього житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 .

Вказувала, що рішенням Буського районного суду Львівської області

від 04 грудня 2019 року у справі № 440/1964/18 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано нотаріальну дію - посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрованого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л. Я. в реєстрі нотаріальних дій від 26 жовтня 2009 року за реєстровим № 1623.

Скасовано записи про реєстрацію договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л. Я. до Державного реєстру правочинів

від 26жовтня 2009 року за реєстровим № 3679172.

Скасовано записи про реєстрацію права власності на житловий будинок

з приналежним майном, що знаходиться на АДРЕСА_1 , здійснені 16 листопада 2009 року за реєстровим № 27881456 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 124,8 кв. м, житловою - 84,1 кв. м,

з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , у порядку спадкування

за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від17 листопада 2020 року апеляційну скару ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, у задоволенні позову ОСОБА_3 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Л. Я., Милятинської сільської ради Буського району Львівської області, про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження нерухомим майном відмовлено.

Зазначала, що у зв`язку з труднощами подарувати 1/2 частки спірного житлового будинку, 19 листопада 2020 року її мати ОСОБА_3 склала заповіт на її ім`я, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Дячик А. В., за реєстровим номером 1204. Тому вона як потенційний спадкоємець на все майно, як набуте її матір`ю ОСОБА_3 до написання заповіту, так отримане і після його посвідчення до моменту смерті спадкодавця, має інтерес надалі реалізувати своє право власності на частину спірного житлового будинку, право вільного, безперешкодного користування житловими приміщеннями в ньому.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування житлового будинку, укладений 26 жовтня 2009 року між

ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та посвідчений приватним

нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л. Я., за реєстровим номером № 1623, недійсним.

У квітні 2021 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л. Я., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування реєстрації прав, визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку

в порядку спадкування за заповітом.

Позовну заяву мотивовано тим, що у 2002 році за життя її батько

ОСОБА_4 склав заповіт на її користь. Цей заповіт не змінювався та не відмінявся. Спадщину після смерті батька вона прийняла, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем в будинку на АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книгою.

На підставі її заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_2 . Буською державною нотаріальною конторою 27 червня 2008 року заведено спадкову справу

№ 465, що підтверджується відповідним витягом. Свідоцтво їй видано не було, так як існувало обтяження на вказаний житловий будинок, оскільки оспорювався попередній договір дарування.

26 жовтня 2009 року між її матір`ю ОСОБА_5 і братом ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку на

АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л. Я., за реєстровим номером № 1623.

Вважала, що зміст цього договору дарування житлового будинку суперечить вимогам пункту 6 частини першої статті 3, частини четвертої статті 13, частини першої статті 627 ЦК України, частини першої статті 39 Закону України «Про нотаріат», пункту 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (в редакції, чинній станом на 26 жовтня 2009 року), суперечить його моральним засадам, так як він укладений недобросовісно, несправедливо стосовно неї як спадкоємця за заповітом, порушує її спадкові права та інтереси забезпечити власним житлом її дочку ОСОБА_1 .

З метою захисту своїх спадкових прав та інтересів щодо забезпечення майнових прав своєї неповнолітньої дитини в травні 2018 року

ОСОБА_3 повторно звернулась до державного нотаріуса із проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частки спадкового житлового будинку, однак листом Буської державної нотаріальної контори

від 22 травня 2018 року № 619/01-16 їй було відмовлено.

Надалі у вересні 2018 року вона звернулась до Буського районного суду Львівської області із позовом про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження власним нерухомим майном.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня

2019 року у справі № 440/1964/18 такий позов задоволено частково,

а постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада

2020 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким у задоволенні її позову відмовлено. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що районний суд, хоч і правильно встановив обставини щодо порушення її спадкових прав, однак рішення в частині припинення права власності на житловий будинок, що зареєстрований за ОСОБА_2 , є передчасним, так як договір дарування житлового будинку не визнаний недійсним у судовому порядку.

Вважала, що 1/2 частини спірного будинку, яку заповів їй покійний батько, має належати їй і вона цією часткою вже розпорядилась, шляхом складення заповіту на свою дочку ОСОБА_1 .

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 просила суд:

- визнати договір дарування житлового будинку, укладений 26 жовтня

2009 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та посвідчений приватним

нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинська Л. Я. за реєстровим номером № 1623, недійсним;

- скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок

з господарськими будівлями та спорудами що знаходиться на

АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку

(літ. «А-1»), загальною площею 124,8 кв. м, житловою - 84,1 кв. м,

з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на

АДРЕСА_1 ,в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 22 квітня

2021 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинської Л. Я., про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування державної реєстрації прав та визнання права власності на 1/2 частки житлового будинку в порядку спадкування за заповітом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 01 квітня

2022 року у складі судді Шендрікової Г. О. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позовних вимогтретьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , пред`являючи позов до суду та заявляючи про свої спадкові права, які виникнуть в майбутньому, на майно, право на яке не набуте спадкодавцем ОСОБА_3 , якою складено заповіт на користь позивачки, не може підлягати захисту в судовому порядку, оскільки захисту в суді підлягають порушені або невизнані права на цей час.

Позов третьої особи ОСОБА_3 також не підлягає задоволенню, оскільки при укладенні договору дарування житлового будинку

від 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 її право порушено не було. Зволікання її зі зверненням до нотаріальної контори

із заявою про прийняття спадщини після смерті батька призвело до того, що ОСОБА_3 не заявивши про свої спадкові права вчасно, відповідно до вимог закону, уклала договір дарування спірного житла.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року апеляційну скаргу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року скасовано, прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -

ОСОБА_3 , у зв`язку зі спливом позовної давності.

У решті рішення суду залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 звернулася до суду із цим позовом 20 квітня 2021 року, при цьому судом встановлено, що ухвалою судового засідання від 28 грудня 2010 року була визнана мирова угода, яка укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Буської РДА, згідно з якою ОСОБА_2 (відповідач) дозволяє вселитись до 28 грудня 2010 року ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_1 у житловий будинок на АДРЕСА_1 та зайняти 2 (дві) житлові кімнати площею 21,2 кв. м і 16,6 кв. м та приміщення площею 6,0 кв. м, яким вони користувались до виселення.

Отже, ОСОБА_3 станом на 28 грудня 2010 року було відомо, що власником житлового будинку у АДРЕСА_1 є її рідний брат ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26 жовтня 2009 року. ОСОБА_3 не доведено того, що вона не могла довідатися про порушення прав раніше ніж у квітні 2021 року, враховуючи при цьому, що

з моменту укладення договору дарування пройшов великий проміжок часу.

Тому апеляційний суд вважав, що у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування реєстрації прав та визнання права власності на 1/2 частки житлового будинку в порядку спадкування за заповітом слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року до апеляційного суду оскаржувалося в частині відмови в задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 , а тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядав справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2022 рокуОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Горох В. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 19 січня 2023 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд, відмовляючи

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у зв`язку із пропуском позовної давності, не врахував того, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин відсутні.

Апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги частини п`ятої статті 1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постановіВерховного Суду

від 21 січня 2020 року у справі № 396/2046/18 (провадження

№ 61-13411св19)(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Горох В. В., у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 її батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 14).

Згідно із свідоцтвом про народження позивачки ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матір`ю зазначена ОСОБА_3 (а.с. 14).

18 грудня 2002 року ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Милятинської сільської ради

Гриневич С. М. за реєстровим номером № 32, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, він заповів у власність ОСОБА_3 (а.с. 24)

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 (а.с. 16).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок

від 02 жовтня 2002 року, житловий будинок на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 (а.с. 19).

26 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області

Кушинською Л. Я. за реєстровим № 1623. Зазначений договір став підставою для державної реєстрації за ОСОБА_2 речових прав на спірний житловий будинок, що підтверджується відповідним витягом.

Відповідно до пункту 6 цього договору дарувальниця ( ОСОБА_5 ) засвідчила, що вказаний житловий будинок належить їй на праві приватної власності.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно

від 16 листопада 2009 року житловий будинок на підставі договору дарування зареєстровано за ОСОБА_2 .

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня

2019 року у справі № 440/1964/18 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано нотаріальну дію у виді посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрованого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л. Я.

в реєстрі нотаріальних дій від 26 жовтня 2009 року за реєстровим № 1623.

Скасовано записи про реєстрацію договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л. Я. до Державного реєстру правочинів

від 26жовтня 2009 року за реєстровим № 3679172.

Скасовано записи про реєстрацію права власності на житловий будинок

з приналежним майном, що знаходиться на АДРЕСА_1 , здійснені 16 листопада 2009 року за реєстровим № 27881456 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки житлового будинку, загальною площею 124,8 кв. м, житловою - 84,1 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від17 листопада 2020 року апеляційну скару ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, у задоволенні позову ОСОБА_3 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу Кушинської Л. Я., Милятинської сільської ради Буського району Львівської області, про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження нерухомим майном відмовлено.

У травні 2021року ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_3

(а.с. 126-130).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Горох В. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 18 грудня 2002 року батько ОСОБА_3 -

ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Милятинської сільської ради Гриневич С. М., реєстровий номер 32, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, він заповів у власність ОСОБА_3 (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с. 16).

26 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області

Кушинською Л. Я. за реєстровим № 1623. Зазначений договір став підставою для державної реєстрації за ОСОБА_2 речових прав на житловий будинок, що підтверджується відповідним витягом.

28 грудня 2010 року судом затверджено мирову угоду, яка укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Буської РДА, згідно з яким ОСОБА_2 дозволяє вселитись до 28 грудня 2010 року ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_1

в житловий будинок на АДРЕСА_1 та зайняти 2 (дві) житлові кімнати площею 21,2 кв. м і 16,6 кв. м та приміщення площею 6,0 кв. м, яким вони користувались до виселення (а.с. 138).

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 станом на 28 грудня 2010 року було відомо, що власником житлового будинку на АДРЕСА_1 є її рідний брат ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26 жовтня

2009 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається

з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,

з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається

з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити

у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє

у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц (провадження

№ 14-96цс18).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

21 травня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , у якому зазначав про те, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на позов, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) іншому із спадкоємців або особі, яка не мала права на спадкування, перешкоджає завершенню оформлення своїх спадкових прав другому із спадкоємців (єдиному спадкоємцю), який не отримав свідоцтва про право на спадщину, а отже, свідчить про виникнення у цього спадкоємця права на позов у матеріально-правовому аспекті.

Строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

Такий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21).

За своєю правовою природою вимога про визнання договору дарування недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів.

Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним договору дарування не виключає застосування до неї позовної давності.

Апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_3 станом на 28 грудня

2010 року було відомо, що власником житлового будинку на

АДРЕСА_1 є її рідний брат ОСОБА_2 на підставі договору дарування

від 26 жовтня 2009 року, а з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування реєстрації прав та визнання права власності на 1/2 частки житлового будинку в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_3 звернулася до суду лише 20 квітня 2021 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 пропустила строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем

ОСОБА_2 , що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Оскільки на позовні вимоги про визнання договору дарування, який просила визнати недійсним ОСОБА_3 , поширюється загальна позовна давність, яку, як встановив апеляційний суд, ОСОБА_3 пропустила, то посилання

у касаційній скарзі на те, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, є безпідставним.

Судове рішення суду апеляційної інстанції є правильним по суті й законним, а тому не може бути скасованими з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, то розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України,

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Горох Віталій Володимирович, залишити без задоволення.

Постанову Львівськогоапеляційного суду від 08 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець