Справа № 331/1041/23
Провадження № 2-з/331/4/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Антоненко М.В., розглянувши заяву адвоката Карабак В.А., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Карабак В.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначено, що 30.09.2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір позики №1 від 30.09.2020 року, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у позику 282900 (двісті вісімдесят дві тисячі дев`ятсот) гривень 00 коп., що є еквівалентом 10 000,00 доларів США за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ на 30.09.2020 року (п.1 Договору позики №1 від 30.09.2020 року). Згідно з п.1 Договору позики №1 від 30.09.2020 року зазначено, що Позичальник своїм підписом на цьому Договорі підтверджує факт отримання від Позикодавця в повному обсязі суми позики до підписання цього Договору. Згідно п.2 Договору позики №1 від 30.09.2020 року вказано, що зазначену вищу суму позики Відповідач зобов`язався повернути до 31 жовтня 2020 року. Згідно з п.4 Договору позики №1 від 30.09.2020 року, повернення позики та виконання всіх грошових зобов`язань має бути здійснено з коригуванням сум виплат Відповідача Позивачу, у разі збільшення офіційного курсу НБУ долара США до гривні, на день здійснення виплат за цим Договором порівняно із датою укладення цього Договору, шляхом збільшення цих сум виплат пропорційно збільшенню офіційного курсу НБУ долара США до гривні.

Відповідач у вищезазначений строк позику не повернув, чим суттєво порушує права позивача, який є інвалідом ІІ групи і потребує таких грошей. Також у заяві про забезпечення позову вказується, що оскільки відповідач майже два з половиною роки не вчиняє дій щодо повернення запозичених грошових коштів, на які позивачем додатково нараховані відсотки річні та штраф (які передбачені умовами укладеного Договору позики №1), позивач вимушений був звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 824074,42 грн. та із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти відповідача в межах суми стягнення.

Як вказує заявник, підстави вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовуються тим, що у разі невжиття судом заходів забезпечення позову відповідач матиме змогу витратити чи іншим чином скористатися коштами або відчужити їх, що призведе до неможливості виконання рішення суду (у разі задоволення позову) та відновлення прав та законних інтересів позивача у справі. Вважає, що накладення арешту на кошти відповідача буде співмірним, достатнім та пропорційним заходом забезпечення позову, оскільки спрямоване виключно на гарантування виконання рішення суду.

Також до заяви про забезпечення позову додано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 , з якої вбачається, що відповідачу не належить на праві власності жодне нерухоме майно. У зв`язку із цим, у разі ухвалення судом рішення на користь позивача, фактичне виконання рішення буде можливе лише за рахунок наявних у відповідача грошових коштів, так як нерухоме майно у відповідача відсутнє.

Враховуючи тривалий строк порушення прав позивача, а також відсутність у відповідача нерухомого майна, наявність простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 824074,42 грн., а також враховуючи те, що заявлені грошові вимоги підтверджені належними допустимими та достовірними в розумінні ЦПК України доказами, беручи до уваги, що, незважаючи на наявність договірних відносин, відповідач відмовляється в добровільному порядку сплатити грошові кошти за договором позики, позивач має обґрунтовані підстави вважати, що відповідачем надалі вчинятимуться дії щодо навмисної несплати грошових коштів, а в подальшому - щодо невиконання прийнятого у справі судового рішення. За таких обставин, заявник вважає, що невжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти у межах суми заборгованості, унеможливить виконання рішення суду, оскільки грошові кошти, які є у відповідача на момент розгляду даної справи у суді, можуть зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення, бути відчуженими (переведеними) на користь третіх осіб, що беззаперечно призведе до неможливості та/або утруднення виконання рішення суду.

На підставі викладеного, заявник просить суд накласти арешт на належні ОСОБА_3 грошові кошти в межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 824074,42 грн., що знаходяться (обліковуються) у банківських установах на території України, на рахунках, що будуть виявлені Державною виконавчою службою або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, крім рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено доданими до заяви документами, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики №1 від 30.09.2020 року, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у позику 282900 (двісті вісімдесят дві тисячі дев`ятсот) гривень 00 коп., що є еквівалентом 10 000,00 доларів США за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ на 30.09.2020 року (п.1 Договору позики №1 від 30.09.2020 року).

Також у п.1 Договору позики № 1 від 30.09.2020 року зазначено, що Позичальник своїм підписом на цьому Договорі підтверджує факт отримання від Позикодавця в повному обсязі суми позики до підписання цього Договору.

Згідно п.2 Договору позики № 1 від 30.09.2020 року, зазначену вищу суму позики відповідач зобов`язався повернути до 31 жовтня 2020 року.

Згідно з п.4 Договору позики № 1 від 30.09.2020 року, повернення позики та виконання всіх грошових зобов`язань має бути здійснено за адресою: АДРЕСА_1 з коригуванням сум виплат відповідача позивачу, у разі збільшення офіційного курсу НБУ долара США до гривні, на день здійснення виплат за цим Договором порівняно із датою укладення цього Договору, шляхом збільшення цих сум виплат прямопропорційно збільшенню офіційного курсу НБУ долара США до гривні, або у інший спосіб, погоджений сторонами.

Згідно з п.5. Договору позики №1 від 30.09.2020 року за користування коштами за цим Договором відповідач сплачує позивачу плату у вигляді 5 (п`ять) процентів від суми позики за цим Договором за кожен місяць з урахуванням дня укладення договору по день повернення позики включно. Оплата процентів відповідачем здійснюється за кожен календарний місяць періоду користування позикою до 30 (тридцятого) числа кожного місяця користування.

Згідно з п.8 Договору позики №1 від 30.09.2020 року, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики або її частину, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням п`ятдесят процентів річних від суми своєчасно неповерненої позики за весь час прострочення у відповідності до ст.. 625 ЦК України.

Згідно з п.9. Договору позики №1 від 30.09.2020 року, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики або її частину, він зобов`язаний сплатити на користь Позикодавця пеню із розрахунку 0,5% від суми своєчасно не повернутою позики за кожен день прострочення.

Згідно з п.11 Договору позики №1 від 30.09.2020 року, у разі порушення Позичальником строку повернення позики визначеного пунктом 2 Договору позики №1 від 30.09.2020 року більш як на 30 календарних днів, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф у розмірі 50 (п`ятдесят) відсотків від суми позики за цим Договором.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_3 вбачається, що будь-які речові права власності на нерухоме майно у Відповідача відсутні.

Адвокатом Карабак В.А. було подано до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 824074,42 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, як би стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що забезпечення позову допускається на будь якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Співмірність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсно виник спір та існує реальна загроза істотного ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі його доведеності, оскільки, ставиться питання про стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 824074,42 грн.

При вирішенні питання про забезпечення позову Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), згідно з яким вказано, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Аналогічні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 25 липня 2022 року у справі № 289/2563/21 (провадження № 61-6440ск22) та від 01 серпня 2022 року у справі № 522/11017/21(провадження № 61-6277ск22).

При цьому, суд бере до уваги, що наявні у відповідача грошові кошти, за рахунок яких можливе виконання рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості, у разі визнання судом доведеності та обґрунтованості позову, можуть бути будь-яким шляхом відчужені чи витрачені відповідачем, що в подальшому призведе до невиконання рішення суду та порушення прав позивача.

Суд враховує, що у випадку накладення судом арешту на кошти відповідача в межах суми стягнення наслідки для відповідача будуть незначними, в порівнянні з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття судом заходів забезпечення позову, та такі наслідки для відповідача будуть полягати лише в неможливості до ухвалення судом рішення у даній справі витрачати або іншим чином скористатися коштами, які за обставинами справи фактично належать позивачеві, оскільки такі не були повернуті відповідно до умов договору позики; інших негативних наслідків для відповідача у зв`язку з вжиттям заходів забезпечення не настане.

Суд виходить з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, необхідності забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів. У зв`язку з чим, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 81, 149-153, 260, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Заяву адвоката Карабак Валерії Андріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на належні ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти в межах суми заявлених позовних вимог в розмірі 824074,42 грн., що знаходяться (обліковуються) у банківських установах на території України, на рахунках, що будуть виявлені Державною виконавчою службою або приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, крім рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Боржник: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Копію ухвали про забезпечення позову направити особам, яких стосуються заходи забезпечення, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу суду не було вручено учасники справи у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Строк пред`явлення ухвали до виконання один рік з дня її винесення.

Суддя: М.В. Антоненко