Справа № 2-2745/10 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/192/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Данилюк В. А.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника боржника Черніки П. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою Приватного підприємства «Захід», заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Відділ примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів), про зобов`язання Локачинського відділу державної виконавчої служби у Володимир-Волинському районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) припинити чинність обтяження у виді арешту, за апеляційною скаргою боржника Приватного підприємства «Захід» на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ПП «Захід» звернулося до суду із даною скаргою, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ПП «Захід» наявний запис про обтяження № 10186491, внесений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 22032411 від 20.10.2010 року заступника начальника Локачинського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Толося А.М., а саме накладено арешт на майно підприємства.

Скаржник вказує, що за даними пошуку в АСВП встановлено, що вказана постанова була винесена в ході виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду по справі № 2-2745/10 від 18.06.2010 року про стягнення з ПП «Захід» в користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 893735,36 грн боргу.

Зазначає, що 01.11.2010 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ було передано за підвідомчістю до Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Волинській області. Однак, у вищевказаному відділі виконавчий лист Луцького міськрайонного суду по справі № 2-2745 від 18.06.2010 року не перебуває. 06.04.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відмовою стягувача здійснити авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

Скаржник посилається на те, що оскільки наявність арешту порушує його права як власника на свій розсуд розпоряджатися та користуватися майном, яким він володіє, просив суд зобов`язати Локачинський відділ ДВС у Володимир-Волинському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) припинити чинність обтяження № 10186491, що зареєстроване на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 22032411, винесеної 20.10.2010 року заступником начальника Локачинського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Толосем А.М.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2022 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ПП «Захід» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило її скасувати та задовольнити вимоги скарги в повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги вказується, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ПП «Захід» не було позичальником у банку, а лише майновим поручителем. Вказує, що заборгованість перед банком погашено позичальником, а не майновим поручителем, тобто право вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПП «Захід» на суму 893735 грн 36 коп. припинено ще 29 березня 2017 року згідно договору.

Відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

У судовому засіданні представник боржника ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Від Локачинського відділу ДВС у Володимир-Волинському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) надійшла заява про розгляд скарги у відсутності його представника.

Інші учасники справи не з`явилися, але повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні поштові розписки про вручення, а тому суд ухвалив розгляд даної справи проводити у їх відсутності, відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника боржника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2010 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Захід» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ПП «Захід» в користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 893085 грн 36 коп заборгованості за кредитним договором та 1786 грн 17 коп. витрат на конвертацію валюти і по 649 грн 99 коп судового збору з кожного відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 червня 2010 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано в частині солідарного стягнення боргу та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПП «Захід» солідарно з основним боржником ОСОБА_2 , а також з ОСОБА_3 солідарно з основним боржником і ОСОБА_2 , на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 893085 грн 36 коп заборгованості за кредитним договором. В частині судових витрат залишено без змін.

На виконання даного рішення Луцький міськрайонний суд Волинської області видав виконавчі листи, які пред`явлені до виконання відділу ДВС, за якими, зокрема, боржником є зазначене приватне підприємство.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ПП «Захід» встановлено, що на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 22032411, винесеної 20.10.2010 року заступником начальника Локачинського РВДВС ГТУЮ у Волинській області Толосем А. М., накладено арешт на майно приватного підприємства «Захід», запис за № 10186491.

За пошуком в АСВП вбачається, що дана постанова була винесена в ході виконавчого провадження № 22032411 з виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду по справі № 2-2745/10 від 18.06.2010 року про стягнення з ПП «Захід» в користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 893735,36 грн боргу.

01.11.2010 року цим же державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» , а виконавчий документ було передано за підвідомчістю до Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Волинській області.

З відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області за вих.№ 33706 від 21.09.2022 року вбачається, що станом на 21.09.2022 року виконавчі документи, за якими боржником є ПП «Захід», на виконанні у відділі не перебувають. Однак встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №22432347 за виконавчим листом Луцького міськрайонного суду Волинської області № 2-2745 про стягнення з ПП «Захід» на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 893085,36 грн боргу. В межах зазначеного провадження державним виконавцем постанова про арешт майна боржника не виносилась. Водночас, за вказаним виконавчим провадженням 06.04.2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відмовою стягувача здійснити авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» ( в діючій редакції) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 1 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час вчинення оскаржуваних виконавчих дій) встановлено, що виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень,визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами,виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню .

У статті 5 Закону «Про виконавче провадження» ( в попередній редакції) визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

За статтею 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до п.10 ч.1 статті 49 Закону (в редакції станом на 2015 рік) виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Як було встановлено статтею 50 вказаного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з нормами статті 47 зазначеного Закону (в старій редакції) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Разом з тим, згідно з діючою з 2016 року редакцією Закону «Про виконавче провадження» у статті 37 перераховано підстави для повернення виконавчого листа стягувачу, в тому числі і у випадку, коли стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження (пункт 4 ч.1). Цією ж статтею передбачено і випадки, коли знімається арешт з майна (повернення з підстав, передбачених пунктами 1,3,11).

Проте, зняття арешту не передбачене ні з підстав передачі до іншого відділу виконавчої служби, ні при поверненні виконавчого документа стягувачу через несплату авансових платежів виконавчого провадження. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

За змістом положень частини п`ятої статті 37 даного Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в діючій редакції) у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

Ураховуючи положення пункту 4 частини першої та частини п`ятої статті

37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з вищенаведених підстав не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця,

і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Виконання судового рішення - це завершальна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, а тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено статтею 6 Конвенції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 2-2724/2011.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у діях державного виконавця немає порушень норм Закону України «Про виконавче провадження», права боржника у виконавчому провадженні не порушені.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про відсутність доказів погашення заборгованості та наявності підстав для задоволення скарги, слід вказати на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження відсутності заборгованості за рішенням суду від 26 березня 2010 року ПП «Захід» долучило до апеляційної скарги довідку №29/12 від 29.12.2022, видану директором та головним бухгалтером ПП «Захід», згідно з якою заборгованість за кредитним договором №014/1101/82/37176 від 31.07.2007 погашено повністю, борг на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» за рішенням Луцького міськрайонного суду у справі № 2-2746/10 на суму 893085,36 грн станом на 01.12.2022 року відсутній (а.с.49).

До суду першої інстанції заявником не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження сплати заборгованості за рішенням суду основним боржником чи іншими солідарними боржниками.

Разом з тим, апеляційним судом було відмовлено у клопотанні представника боржника щодо витребування у стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» доказів про відсутність майнових претензій до ПП «Захід», оскільки суду не було надано підтверджуючих документів про звернення з такими заявами до стягувача самого боржника і неможливості отримання цієї інформації як в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного розгляду справи.

Крім того, як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду представник боржника ОСОБА_1 , з електронної переписки ПП «Захід» з «Райффайзен Банк Аваль» у грудні 2022 року стало відомо, що банк втратив інтерес до даних відносин, оскільки борг за вказаним кредитом ним було відступлено 29.03.2017 року індивідуально разом із договором застави іншому банку, а тому пропонувалось звертатись щодо будь-яких дій із врегулювання боргу до нового кредитора.

Таким чином, надавши оцінку даному доказу, який був наданий заявником на обґрунтованість своїх вимог, та врахувавши відсутність інших належних доказів, апеляційний суд не може стверджувати про відсутність заборгованості заявника за даним кредитним договором.

Апеляційна скарга не містить доводів, що боржник надав письмові докази на підтвердження існування підстав для скасування арешту з його майна. А тому висновки суду є обґрунтованими.

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, врахувавши та надавши правову оцінку поданим заявником доказам та наведеним ним доводам, суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що заявник не довів обґрунтованості вимог своєї скарги, а дії державного виконавця та прийняті ним рішення відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції .

Вказане свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу боржника Приватного підприємства «Захід» залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді