Справа № 513/226/23
Провадження № 2/513/117/23
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Миргород В.С.,

при секретарі Челак В.В.

розглянувши цивільну справу №513/226/23 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, за позовною заявою ОСОБА_1 до Саратського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управляння юстиції (м.Одеса), Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», про зняття арешту з майна, суд,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовною заявою до Саратського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управляння юстиції (м.Одеса), Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», про зняття арешту.

В обґрунтування позову посилається на те, що 10 січня 2023 року вона звернулась до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області щодо купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але нотаріусом було повідомлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зареєстровані обтяження на вищевказану квартиру.

Квартира АДРЕСА_2 , 06 грудня 2006 року була приватизована на 4 осіб та знаходиться у спільній частковій власності по 1/4 частині за кожним співвласником, якими є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . 1/4 частку ОСОБА_4 , успадкувала позивачка, ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом НАІ 423568 від 01 квітня 2016 року. 1/4 частку ОСОБА_5 , 10 квітня 2010 року подарувала позивачці, ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування та Витягом з Державного реєстру правочинів №8421068 від 10.04.2010 року. 16 січня 2023 року ОСОБА_5 звернулась до Саратського відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровському районі Одеської області з заявою про зняття арешту з майна та отримала відповідь №655/21.4 від 16.01.23 року відповідно до якої, 03 липня 2012 року державним виконавцем було накладено арешт на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , за виконавчим провадженням №7214371 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». На теперішній час вищезазначене виконавче провадження закрито, відновити виконавче провадження за №7214371 та зняти арешт з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , не можливо у зв`язку з тим, що виконавче провадження за №7214371 знищено за закінченням строку зберігання, рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав. На час накладення арешту державним виконавцем, а саме на 03 липня 2012 року, ОСОБА_5 не була власницею 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у 2010 році подарувала свою частку, її позивачці у справі, незважаючи на це, внаслідок незаконних дій державного виконавця арешт накладено на всю квартиру. Позивач, як власниця 3/4 частини квартири, в тому числі і частки на яку незаконно накладено арешт, в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не має можливості.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 09.02.2023 року по справі відкрито провадження та призначено для розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, викликом сторін.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 16.02.2023 року розгляд справи було відкладено в зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача, адвоката Манової І.М. про залучення до участі в справі в якості співвідповідача ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду судової справи, виклик позивача в судове засідання здійснено шляхом направлення відповідного повідомлення у додаток «Viber», яке нею отримано. Представником позивача адвокатом Мановою І.М. до суду направлено заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. У випадку неявки відповідачів наполягає на ухваленні заочного рішення.

Представник відповідача - Саратського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, шляхом направлення ухвали на відповідну електронну адресу, до суду не з`явився. До суду направлено заяву щодо розгляду справи без участі представника заінтересованої особи, проти задоволення позову не заперечують.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», до суду не з`явився, заяв про відкладення або перенесення розглядом справи відповідачем до суду, не направлялось. Відзив на позовну заяву відповідач у встановленому законом порядку не подав.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 внаслідок приватизації, яка відбулась 06 грудня 2006 року, знаходиться у спільній частковій власності, по 1/4 частині за кожним співвласником, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (а.с.21).

1/4 частку спірної квартири, належної ОСОБА_4 успадкувала ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом НАІ 423568 від 01 квітня 2016 року (а.с.33).

1/4 частку квартири ОСОБА_5 10 квітня 2010 року подарувала ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування та Витягом з Державного реєстру правочинів №8421068 від 10.04.2010 року (а.с.34), за таких обставин позивачка є власницею 3/4 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

10 січня 2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області щодо купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але нотаріусом було повідомлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зареєстровані обтяження на вищевказану квартиру.

16 січня 2023 року ОСОБА_5 звернулась до Саратського відділу державної виконавчої служби Білгород-Дністровському районі Одеської області з заявою про зняття арешту з майна та отримала відповідь №655/21.4 від 16.01.23 року відповідно до якої, 03 липня 2012 року арешт було накладено на 1/4 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , державним виконавцем на майно, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , за виконавчим провадженням №7214371 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». На теперішній час вищезазначене виконавче провадження закрито, відновити виконавче провадження за №7214371 та зняти арешт з нерухомого майна 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 не можливо у зв`язку з тим, що виконавче провадження за №7214371 знищено за закінченням строку зберігання, рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав (а.с.39).

Судом встановлено, що на час накладення арешту державним виконавцем, а саме на 03 липня 2012 року, ОСОБА_5 не була власницею 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , оскільки на підставі нотаріально посвідченого договору від 10.04.2010 року подарувала свою частку позивачці, ОСОБА_1 , всупереч зазначеного державним виконавцем арешт накладено на всю квартиру.

Позивач, як власниця 3/4 частини квартири, в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не має можливості.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 60 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Неможливість вчинення правочину з належним позивачу майном позбавляє позивача можливості здійснювати права власника та порушує вимоги ч. 1 ст. 317 ЦК України та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст.32 Закону України « Про виконавче провадження » ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин ) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до п.5 ч.3 ст.11 вище вказаного Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним в порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі) який його видав, арешт накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків передбачених цим Законом. Відповідно до ч.ч.1,2,3,4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Чинний Закон України «Про виконавче провадження» містить статтю 59, якою визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві самостійно знімати арешт; також передбачено можливість особи у всіх інших випадках звертатися до суду за зняття арешту.

Отже, згідно статті 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження»: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника,

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

Таким чином, з урахуванням того, що постановою державного виконавця виконавче провадження було закрито, повернуто стягувачу без стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , в рамкам якого було накладено арешт на майно, на час накладення арешту на майно 03.07.2012 року ОСОБА_3 не була власницею цього майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , належну її 1/4 частку в квартирі подарувала 10.04.2010 року позивачці ОСОБА_1 , однак під час винесення постанови про закриття виконавчого провадження державним виконавцем не було вирішено питання щодо зняття арешту з майна, крім того, у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження боржником за якими є позивачка ОСОБА_1 , як і ОСОБА_3 . Наявність такого обтяження створює перешкоди у здійсненні позивачем та реалізації його законних прав та інтересів, суд приходить до висновку, що право позивачки є порушеним та підлягає захисту, у спосіб передбачений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом питання про звільнення належного йому нерухомого майна з-під арешту, оскільки накладення арешту на майно порушує його права, як власника нерухомого майна.

Отже, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Даючи юридичну оцінку доказам, з урахуванням встановлених судом обставин, беручи до уваги, що постановою державного виконавця про накладення арешту від 03.07.2012 року був накладений арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , у виконавчому провадженні де боржником була ОСОБА_6 яка не була зареєстрована за боржником, оскільки у відповідності до договору дарування від 10.04.2010 року, ВМР№808259 ОСОБА_6 подарувала позивачці ОСОБА_1 належну її 1/4 частину квартири. Тобто на момент накладення арешту дана частина квартири вже належала позивачці, яка не була боржником в виконавчому провадженні та не відповідала по боргам ОСОБА_6 , а тому було обмежено право позивача у розпорядженні її майном, оскільки наявність такого обтяження створює перешкоди у здійсненні позивачем його права власності на майно та реалізації його законних прав та інтересів, тому суд приходить до висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову - зняття арешту з майна належного позивачці, що складає 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх необгрунтованості.

На підставі вище наведеного, керуючись ст. ст. 2, 77, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Саратського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управляння юстиції (м.Одеса), Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», про зняття арешту з майна- задовольнити частково.

Зняти арешт, реєстраційний номер обтяження: 13272175, зареєстровано 20.11.2012 року за №13272175, реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 65017, Одеська область, м.Одеса, вул.Бреуса, будинок 26/2, підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження, 7214371 від 15.03.2012 року, відділ ДВС Саратського районного управління юстиції, накладений на нерухоме майно на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх необгрунтованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до апеляційного суду Одеської області через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повне рішення складено 22.03.2023 року.

Суддя В. С. Миргород