Справа № 199/188/23
(2/199/1009/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Богун О.О.,

при секретареві Бкточкіній М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суд з позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що 06.05.2022p. на адресу Дніпровського відділення філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» АТ «Українська залізниця» надійшов наказ філії No3-ос від 06.05.2022 «З особового складу» про призупинення дії трудового договору з начальником Дніпровського відділення філії «ПВІЗТ» АТ «Укрзалізниця» Чірковим Олексієм Леонідовичем, за підписом директора філії Костенко А.М. та першим заступником директора філії Селівановим А.В..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано наказ № 3-ос від 06.05.2022. про призупинення дії трудового договору з начальником Дніпровського відділення філії «ПВІТ» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.12.2022р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було залишено без змін.

Позивач зазначає, що на час дії наказу філії No3-ос від 06.05.2022 про призупинення дії трудового договору, він не отримував заробітну плату та оскільки зазначених договір скасовано в судовому порядку він має право на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так відповідно до довідки ОК-7 середня заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці ( березень, квітень 2022р.) перед призупиненням дії трудового договору складала (24732,00 + 24732,00 =) 49464 гри., що складає 1124,18 грн. середньоденної заробітної плати. Термін протиправного відсторонення від роботи складає 7 місяців з яких 152 робочих днів. Таким чином відповідно до розрахунку середня заробітна плата за час вимушеного прогулу внаслідок протиправного призупинення із позивачем трудового договору складає: (152 х 124,18 грн. ) 170 875,36 гри., яку ОСОБА_1 просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь .

Ухвалою від 10.01.2023 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

У відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 01.02.2023, зазначено, що відповідач не погоджується з наведеним у позові та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, як вказано в статті 235 КЗпП, як підстав для виплат працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Трудовий договір з ОСОБА_1 було призупинено, трудові відносини з ним не припинялися.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Позивач ОСОБА_1 надав відповідь на відзив в якій зокрема зазначив, що з відзивом не згоден в повному обсязі з наступних підстав.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпПУ, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював та своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

У випадку, коли судовим рішенням Амур-нижньодніпровського суду м.Дніпетровська від 29.08.2022р. (справа №199/3408/22) наказ 3-ос від 06.05.2022р. визнаний незаконним та скасований, на думку позивача це створює ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, є фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями роботодавця.

13 лютого 2023 року представником Акціонерного товариства «Українська залізниця» надано заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 в яких зазначає, що в Україні діє закон України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22, у зв?язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини i громадянина, передбачені ст.30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Тобто, в указі йдеться і про ст.43 Конституції України за якою кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Зазначене обмеження прав відображене і в Законі України «Про правовий режим воєнного стану» щодо права роботодавця на призупинення трудового договору.

Але, на думку відповідача, призупинення трудового договору не є обмеженням в доступі до професії ОСОБА_1 , який міг реалізувати своє право на працю шляхом укладення трудового договору з іншим підприемством, на період призупинення трудового договору з філією «ПВІЗТ» АТ «Укрзалізниця».

Таким чином відповідач вважає, що підстав для компенсації на підставі ст..235 КЗпП України не має.

10.03.2023 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд доходить до наступного.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Судом встановлено, що 06.05.2022p. на адресу Дніпровського відділення філії «Проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту» АТ «Українська залізниця» надійшов наказ філії No3-ос від 06.05.2022 «З особового складу» про призупинення дії трудового договору з начальником Дніпровського відділення філії «ПВІЗТ» АТ «Укрзалізниця» Чірковим Олексієм Леонідовичем, за підписом директора філії Костенко А.М. та першим заступником директора філії Селівановим А.В..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано наказ № 3-ос від 06.05.2022. про призупинення дії трудового договору з начальником Дніпровського відділення філії «ПВІТ» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.12.2022р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було залишено без змін.

Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням віл роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату прані» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Згідно довідки ОК-7 середня заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці ( березень, квітень 2022р.) перед призупиненням дії трудового договору складала ( 24732,00 + 24732,00 =) 49464 гри., що складає 1124,18 грн. середньоденної заробітної плати.

Термін протиправного відсторонення ОСОБА_2 від роботи складає 7 місяців з яких 152 робочих днів.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу внаслідок протиправного призупинення зі ОСОБА_3 трудового договору складає: (152 х 124,18 грн. ) 170875,36 гри., яка підлягає стягненню з відповідача.

Щодо посилання відповідача на дію в Україні Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а також те, що призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпПУ.

Суд зазначає, призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпПУ, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював та своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

В даному випадку коли судовим рішенням Амур-нижньодніпровського суду м.Дніпетровська від 29.08.2022р. (справа №199/3408/22) наказ 3-ос від 06.05.2022р. визнаний незаконним та скасований, то це створює ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, є фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями роботодавця.

Тому у даному випадку, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципами верховенства права, вважаю за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосувати за аналогією закону, що передбачено ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя "включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру". Стаття 8 Конвенції "захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом" Поняття "приватне життя в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/1 1, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року).

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на працю, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України - в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій етапі 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії ("Є. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретацій них сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява № 17862/91, §31- 32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis тійапбіУрішення Європейського суду з прав людини у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); "Волш проти Франції" (Walchliv.France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях "правової визначеності" та "належного здійснення правосуддя" як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом ( рішення у справах "Карт проти Туреччини" (Kartv. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79; "Ефстатіу та та інші проти Греції" (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24); "Ешим проти Туреччини" (Esimv.Turkey, заява № 59601/09, §21).

У даному випадку ситуація у якій позивач ОСОБА_1 звернувся за захистом до суду, проаналізована по двом ключовим статтям в сукупності зі Статгею 14 Конвенції (заборона дискримінації). Перша стаття це стаття 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя), яка в сукупності зі Статтею 14 формує практику ЄСПЛ у сфері заборони дискримінації. Друга позиція це Стаття І Протоколу 1, яка захищає право власності.

У даному випадку має свавільний та дискримінаційний характер наказу № 3-ос від 06.05.2022 року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 та про порушення трудових прав позивача в контексті права власності щодо оплати праці.

Такий наказ носить дискримінаційний характер та порушує право ОСОБА_1 на працю, є порушенням ст. 43 Конституції України, ст. 2-І КЗпПУ, так і ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Працюючи на посаді начальника Дніпровського відділення філії «ПВІЗТ» AT «Укрзалізниця» ОСОБА_1 виконував роботу, яка передбачена Положенням про Дніпровське відділення, що є по суті його посадовою. По суті призупинення дії трудового договору позивача з боку працедавця є відстороненням працівника від роботи без збереження за ним оплати праці, оскільки на підставі наказу № 3-ос від 06.05.2022р. працівник не допускається до роботи і відповідно оплата праці не відбувається.

В порушення вимог ст. 46 КЗпПУ, ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" право ОСОБА_1 на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання вказаного незаконного наказу.

Суд доходить висновку, що це є фактичним відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, тому в даній ситуації за аналогією закону (ч. 9 ст.10 ЦПК України), можливим є застосування положень ст. 235 КЗпПУ.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, шляхом стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 170 875,36 гривень.

Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд здійснює стягнення судового збору у розмірі 1073,60 грн. з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 170 875 (сто сімдесят тисяч вісімсот сімдесят п`ять) гривень 36 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження вул. Єжи Гедройця, м. Київ, 03150, .

Суддя О.О. Богун

10.03.2023