№ 201/4526/22
провадження 2/201/147/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права власності на частину майна, стягнення моральної шкоди і судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 липня 2022 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права власності на частину майна, стягнення моральної шкоди і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником посилаються на те, що 24 вересня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час перебування позивача та відповідача в шлюбі ними за спільні кошти в 2013 році був придбаний автомобіль Mitsubishi Lancer із реєстраційним номером НОМЕР_1 , чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску. Однак 14 липня 2020 року позивачеві стало відомо, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства про презумпцію спільності майна подружжя самостійно продав спірний транспортний засіб.

Позивачка звернулася з позовом до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року по справі № 202/4609/20 було визнано недійсним договір № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між відповідачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 на продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір чорний, VIN номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску з моменту його вчинення. Визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer, колір чорний, VIN номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску з моменту його вчинення. Крім того, вищевказаним рішенням скасовано державну реєстрацію на транспортний засіб, визнано автомобіль спільним майном подружжя позивача та відповідача, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину вищевказаного транспортного засобу.

Станом на сьогодні позивачеві невідоме місцезнаходження відповідного транспортного засобу та остання не користується ним, внаслідок чого її частка у праві спільної часткової власності на автомобіль є суто формальною. Через неможливість фактичного поділу транспортного засобу за своїми фізичними властивостями позивач звертається до суду із позовом про припинення своєї частки, із подальшим стягнення її розміру з відповідача. Крім того, через неможливість користування майном, внаслідок створення відповідачем перешкод, відновлення своїх порушених прав у судовому порядку, шляхом розривання договорів купівлі-продажу та визнання права власності на майно за позивачем, остання зазнала моральної шкоди, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях.

Позивач вимушений витрачати велику кількість свого часу та докладати значних зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які були навмисно, грубо і цинічно порушені відповідачем.

Заявляючи свої відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Проте, відповідач так не вважає та не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначений автомобіль, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, відповідач на даний час фактично користується таким майном, а позивач таким майном не користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_3 року випуску, в сумі 93 477 грн. 61 коп., припинити право власності ОСОБА_1 на частку у праві часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля марки Mitsubishi Lancer, визнавши це право вцілому за ОСОБА_2 з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Отже, позивачка просить стягнути грошову компенсацію і моральну шкоду, припинити за нею право власності на частку автомобіля. В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна (коштів) без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цим майном, коштами протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила фактично: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_3 року випуску, в сумі 93 477 грн. 61 коп., припинити право власності ОСОБА_1 на частку у праві часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, визнавши це право вцілому за відповідачем з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України; позовні вимоги фактично не визнав, не заперечує проти розгляду справу без його участі. Правом надання відзиву на позов не скористався, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними. Причини неявки відповідача в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала; в судове засідання відповідач не з`явився без поважних причин і навіть не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання відповідача на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів з`ясовано, що 24 вересня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час перебування позивача та відповідача в шлюбі ними за спільні кошти в 2013 році був придбаний автомобіль Mitsubishi Lancer із реєстраційним номером НОМЕР_1 , чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску.

14 липня 2020 року позивачеві стало відомо, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства про презумпцію спільності майна подружжя самостійно продав спірний транспортний засіб.

Позивачка звернулася з позовом до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року по справі № 202/4609/20 було визнано недійсним договір № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між відповідачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 на продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір чорний, VIN номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску з моменту його вчинення. Визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer, колір чорний, VIN номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску з моменту його вчинення. Крім того, вищевказаним рішенням скасовано державну реєстрацію на транспортний засіб, визнано автомобіль спільним майном подружжя позивача та відповідача, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину вищевказаного транспортного засобу.

Станом на сьогодні позивачеві невідоме місцезнаходження відповідного транспортного засобу та остання не користується ним, внаслідок чого її частка у праві спільної часткової власності на автомобіль є суто формальною. Відповідно до звіту № 606052201 від 06 травня 2022 року ринкова вартість автомобіля складає 186 955 грн. 22 коп. Також, договором № 630062002 від 06 травня 2022 року послуги з оцінки майна склали 600 грн. Через неможливість фактичного поділу транспортного засобу за своїми фізичними властивостями позивач звертається до суду із позовом про припинення своєї частки, із подальшим стягнення її розміру з відповідача.

Крім того, через неможливість користування майном, внаслідок створення відповідачем перешкод, відновлення своїх порушених прав у судовому порядку, шляхом розривання договорів купівлі-продажу та визнання права власності на майно за позивачем, остання зазнала моральної шкоди, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях. Позивач вимушений витрачати велику кількість свого часу та докладати значних зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які були навмисно, грубо і цинічно порушені відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідач не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначений автомобіль, що є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу цього спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач на даний час фактично не користується таким майном, а відповідач таким майном користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_3 року випуску, в сумі 93 477 грн. 61 коп., припинити право власності ОСОБА_1 на частку у праві часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля марки Mitsubishi Lancer, визнавши це право вцілому за ОСОБА_2 з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Отже, позивачка просить стягнути грошову компенсацію і моральну шкоду, припинити за нею право власності на частку автомобіля. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна (коштів) без втрати цільового призначення.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної ємнісної власності.

Позивач вважає невизначеність з цим майном протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно 24 вересня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час перебування позивача та відповідача в шлюбі ними за спільні кошти в 2013 році був придбаний автомобіль Mitsubishi Lancer із реєстраційним номером НОМЕР_1 , чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску.

14 липня 2020 року позивачеві стало відомо, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства про презумпцію спільності майна подружжя самостійно продав спірний транспортний засіб.

Позивачка звернулася з позовом до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року по справі № 202/4609/20 було визнано недійсним договір № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між відповідачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 на продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір чорний, VIN номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску з моменту його вчинення. Визнано недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer, колір чорний, VIN номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску з моменту його вчинення. Крім того, вищевказаним рішенням скасовано державну реєстрацію на транспортний засіб, визнано автомобіль спільним майном подружжя позивача та відповідача, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину вищевказаного транспортного засобу.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Станом на сьогодні позивачеві невідоме місцезнаходження відповідного транспортного засобу та остання не користується ним, внаслідок чого її частка у праві спільної часткової власності на автомобіль є суто формальною. Відповідно до звіту № 606052201 від 06 травня 2022 року ринкова вартість автомобіля складає 186 955 грн. 22 коп. Також, договором № 630062002 від 06 травня 2022 року послуги з оцінки майна склали 600 грн. Через неможливість фактичного поділу транспортного засобу за своїми фізичними властивостями позивач звертається до суду із позовом про припинення своєї частки, із подальшим стягнення її розміру з відповідача.

Крім того, через неможливість користування майном, внаслідок створення відповідачем перешкод, відновлення своїх порушених прав у судовому порядку, шляхом розривання договорів купівлі-продажу та визнання права власності на майно за позивачем, остання зазнала моральної шкоди, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях. Позивач вимушений витрачати велику кількість свого часу та докладати значних зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які були навмисно порушені відповідачем.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За приписами ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частки, припиняється з дня її отримання.

Результати аналізу зазначеної правової норми дають підстави для висновку, що у випадку надання співвласником згоди на припинення його права на частку у спільній частковій власності з одержанням від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, ризик невиплати такої грошової компенсації несе саме співвласник, який заявив вимогу про припинення його права на частку у майні.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати.

При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[...] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

Крім того, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс16 та Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі №201/1567/14-ц.

Відповідно до положень частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 3 статті 23 ЦПК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення.

При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідач не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначений автомобіль. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу цього спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач на даний час фактично не користується таким майном, а відповідач таким майном користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, наступним шляхом: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 2008 року випуску, в сумі 93 477 грн. 61 коп., припинити право власності ОСОБА_1 на частку у праві часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля марки Mitsubishi Lancer, визнавши це право вцілому за ОСОБА_2 з дня отримання ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна (коштів) без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної ємнісної власності.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України).

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, шо є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Також відповідно до зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають, істотне значення для справи, потрібно розуміти в тому числі і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майка в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд у своїй Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 21 листопада2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів зокрема є: визнання права та зміна правовідношення.

Цією статтею передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску, в сумі 93 477 грн. 61 коп., припинити право ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, визнавши це право в порядку поділу майна їх подружжя за відповідачем, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень та сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 977 грн. 20 коп., а всього 4 977 грн. 20 коп., в задоволенні решти позовних вимог про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права власності на частину майна, стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна подружжя, припинення права власності на майно, стягнення коштів компенсації, моральної шкоди і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож.: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 14 березня 2000 року, РНОКПП НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож.: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Новомосковським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 16 листопада 2011 року, РНОКПП НОМЕР_7 , грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску, в сумі 93 477 грн. 61 коп..

Припинити право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , на частку у праві спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Lancer чорного кольору із VIN номером кузову НОМЕР_2 , 2008 року випуску, визнавши це право в порядку поділу майна їх подружжя за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень та сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2 977 грн. 20 коп., а всього 4 977 грн. 20 коп..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації, припинення права власності на частину майна, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 20 березня 2023 року.

Суддя