ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року м.Суми

Справа №573/1044/22

Номер провадження 22-ц/816/160/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 03 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Свиргуненко Ю.М. у м. Білопілля, повний текст якого складено 08 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Давидова А.Г. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області, про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 2008 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом з нею у цій квартирі зареєстровані невістка ОСОБА_2 та її неповнолітній син від першого шлюбу ОСОБА_3 .

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, отже з цього часу відповідач не є членом її сім`ї.

З 11 серпня 2021 року ОСОБА_2 та її син від першого шлюбу за вказаною адресою не проживають, за комунальні послуги відповідачка не сплачує, витрат на утримання житла не несе, участі у спільному побуті не приймає. Реєстрація ОСОБА_2 та її сина порушує її право на вільне володіння та користуванні своїм майном, а також вона не може оформити субсидію.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 03 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено та не надано правову оцінку довідці депутата Миколаївської селищної ради по виборчому округу № 2 від 22 серпня 2022 року, в якій підтверджено факт непроживання відповідачки у спірному приміщенні з 11 серпня 2021 року.

Вказує, що суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_5 через дружні відносини з позивачкою, а також не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_6 , який повідомив, що 11 серпня 2021 року відповідачка вивозила свої та дитячі речі з квартири позивачки.

Зазначає, що судом першої інстанції враховано висновок Органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, але судом не надано правову оцінку тій обставині, що відповідач разом з чотирма малолітніми дітьми зареєстрована у квартирі колишньої свекрухи, але з серпня 2021 року проживає в орендованій квартирі по АДРЕСА_2 .

Вказує, що відповідачка добровільно залишила квартиру позивачки без будь-якого примусу, створивши іншу сім`ю та народивши від іншого чоловіка дитину.

Учасники справи правом на подання відзиву не скористались.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням ОСОБА_3 не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.13, ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Давидова А.Г., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника третьої особи Демченко О.В., яка проти скарги заперечувала, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 січня 2008 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно з довідкою відділу «Центру надання адміністративних послуг» Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області від 22 серпня 2022 року, за адресою: АДРЕСА_1 , окрім позивача, зареєстровані: ОСОБА_4 , 1986 року народження, ОСОБА_7 , 1935 року народження, ОСОБА_2 , 1990 року народження, ОСОБА_3 , 2011 року народження, ОСОБА_8 , 2017 року народження, та ОСОБА_9 , 2019 року народження (а.с. 9).

Відповідно до довідки депутата по виборчому округу № 2 Миколаївської селищної ради Гончаренко Т.І. від 22 серпня 2022 року, ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , 2011 року народження, зареєстровані, але не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 11 серпня 2021 року по 22 серпня 2022 року (а.с. 10).

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 21 грудня 2021 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частки заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно (а.с. 11-15).

ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Миколаївської селищної ради № 287 від 31 жовтня 2022 року, малолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, недоцільно визнавати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . У висновку зазначено, що ОСОБА_2 з чотирма малолітніми дітьми зареєстрована в квартирі колишньої свекрухи за вказаною вище адресою, але з серпня 2021 року проживає в орендованій квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 51-52).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що бачив як у серпні 2021 року ОСОБА_2 з дітьми виїжджала з квартири ОСОБА_1 та завантажувала речі в автомобіль. З цього часу він не бачив ОСОБА_2 у дворі будинку, де знаходиться квартира ОСОБА_1 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснила, що в серпні 2021 року ОСОБА_2 з дітьми добровільно виїхала з квартири ОСОБА_1 та поселилася в орендованій квартирі. При цьому, вона забрала з помешкання всі свої речі і більше не поверталася.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що факт реєстрації ОСОБА_2 та її малолітнього ОСОБА_3 , 2011 року народження, у квартирі АДРЕСА_1 , порушує її права на вільне володіння, користування чи розпорядження належною їй квартирою. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 добровільно виїхали з квартири позивачки, понад один рік не проживають у ній без поважних причин та втратили інтерес до спірного житла.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України, положеннями якої передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною другою статі 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частин першої - третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Таким чином, малолітні діти обмежені у праві самостійно обирати місце свого проживання, оскільки відповідно до статті 29 ЦК України їхнє місце проживання визначається їх батьками.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була вселена та зареєстрована у вищевказаній квартирі як дружина сина позивачки ОСОБА_4 , у подальшому їх шлюб був розірваний рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 19 листопада 2021 року.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 разом з дітьми виїхала з квартири позивачки, забравши свої особисті речі та дітей, та поселились в орендованій квартирі, про що підтвердили допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідкі ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

Факт непроживання ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 у період з 11 серпня 2021 року по 22 серпня 2022 року підтверджується довідкою депутата по виборчому округу № 2 Миколаївської селищної ради Гончаренко Т.І. від 22 серпня 2022 року.

Також у висновку Органу опіки та піклування Миколаївської селищної ради від 31 жовтня 2022 року зазначено, що ОСОБА_2 з малолітніми дітьми зареєстрована в квартирі колишньої свекрухи за вказаною вище адресою, але з серпня 2021 року проживає в орендованій квартирі АДРЕСА_3 .

Встановивши, що ОСОБА_2 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_3 більше одного року добровільно не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , втратила інтерес до спірного житла, не приймає участі в його утриманні, не сплачує комунальних платежів, із скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не зверталася, то апеляційний суд вважає, що реєстрація відповідачки у вищевказаній квартирі створює перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає помилковим висновок про врахування висновку органу опіки та піклування, згідно з яким визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням є недоцільним, оскільки у відповідача відсутнє власне житло, у зв`язку з чим ОСОБА_2 не може зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дитини за іншою адресою, оскільки в ньому неповно та неправильно відображені дійсні обставини справи в частині права сторін на користування спірним житловим приміщенням. Окрім того, висновок органу опіки та піклування є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Окрім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає копенсації судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 992 грн 40 коп та за апеляційний перегляд справи в розмірі 1488 грн 60 коп (сума, яка підлягала сплаті за подачу апеляційної скарги: 150% від 992 грн 40 коп).

Керуючись ст. ст. 367, 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4, ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 03 листопада 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію судового збору в розмірі 992 грн 40 коп за розгляд справи судом першої інстанції та 1488 грн 60 коп за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина