ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1158/21

Провадження № 22-ц/4820/244/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Цугель А. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2022 року (суддя Гладій Л. М., повне судове рішення складено 28 жовтня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом та уточнивши позовні вимоги, зазначала, що з 15.03.1986 по 17.07.2008 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Під час шлюбу проживали у АДРЕСА_1 . Спільно будували будинок АДРЕСА_2 . У 1998 році переїхали у побудований будинок, який був зареєстрованим місцем проживання її та спільних дітей. Вважає будинок з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя, оскільки його будівництво розпочато та завершено під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем.

Тому позивачка просила визнати житловий будинок АДРЕСА_2 їх з відповідачем спільною сумісною власністю та визнати за нею право особистої приватної власності на частину будинку.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2022 року в позові відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вважає, що позовну давність не пропустила, оскільки до 2021 року відповідач не порушував її права на спільне майно. Вона не знала про рішення суду від 01.06.2012, яким її визнали такою, що втратила право користування житловим будинком. ОСОБА_3 почав заперечувати проти правового статусу спільного майна подружжя лише у 2021 році.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 у відзиві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

У засідання апеляційного суду учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

У зв`язку з чим на підставі частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що з 15.03.1986 по 17.07.2008 ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 14, 17).

Відповідно до довідки виконкому Михайловецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області № 381 від 14.07.2011 згідно з архівними записами в погосподарській книзі № 3 за 1986 - 1990 роки по Западинецькій сільській раді 25 травня 1989 року був відкритий погосподарський номер на ОСОБА_3 . За адресою зареєструвались ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_5 (дружина) і ОСОБА_6 (дочка) (а.с. 21).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 434276 відповідач є власником земельної ділянки площею 0,2500 га у АДРЕСА_3 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 64).

Рішенням виконавчого комітету Михайловецької сільської ради № 9 від 31.12.2010 оформлено право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_3 на ОСОБА_3 (а.с. 63).

На підставі зазначеного рішення 21.02.2011 Михайловецькою сільською радою відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 30-31, 62).

Згідно з відомостями з погосподарських книг №3 за 1990 рік, №2 за 2001-2005 роки, № 1 за 2006-2010 роки позивачка була зареєстрована у господарстві ОСОБА_3 (а.с. 25).

Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 01 червня 2012 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме будинком АДРЕСА_2 (а.с. 35-36).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмову в позові суд мотивував пропуском позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України і Прикінцевих положень Сімейного кодексу України ці Кодекси набрали чинності з 01 січня 2004 року.

Частиною 1 статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

У зв`язку з тим, що позивачка посилалася на те, що будинок побудований у шлюбі до набрання чинності СК України, суд вірно керувався КпШС України.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (частина 1 статті 23 КпШС України).

В силу частини 1 статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Положенням статті 29 КпШС України встановлено, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.02.2020 у справі № 488/3103/17-ц.

Право власності на спірний будинок зареєстровано 21.02.2011.

У силу статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний будинок побудований в період шлюбу, відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя, а тому будинок АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя. Вимоги про поділ майна є підставними.

Разом з тим, колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про відмову в позові у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

В силу частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Заочним рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 01 червня 2012 року у справі № 2209/1265/12 задоволено позов ОСОБА_3 та визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_2 (а.с. 34-36).

13 січня 2012 року ОСОБА_1 зверталася з позовом до ОСОБА_3 про визнання будинковолодіння АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя та його поділ. Позов обґрунтовувала розірванням шлюбу з відповідачем та неприязними відносинами з останнім, наявністю спору щодо поділу будинку (а.с. 66).

Отже, ОСОБА_1 було відомо про порушення її права ще на час звернення з позовом до суду у 2012 році.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 24 травня 2012 року позов був залишений без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивачки у судове засідання (а.с. 67).

Звертаючись з позовом у 2021 році, позивачка пропустила строк позовної давності.

ОСОБА_3 у суді першої інстанції заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 69).

Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну оцінку дослідженим доказам та обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги правильний висновок суду не спростовують, вони фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що про порушення свого права вона дізналася лише у 2021 році не підтверджено доказами.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта