ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2155/23 Справа № 175/3623/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

секретар судового засідання - Драгомерецька А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кучинської Вікторії Вікторівни на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову посилався на те, що 01 березня 2013 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів. Відповідно до умов договору, 01 березня 2013 року позивачем було передано ОСОБА_1 у борг 16 788 доларів США, що на той момент було еквівалентом 136 822 гривні, що підтверджується даною ОСОБА_1 розпискою, які він повинен був повернути йому за першою вимогою.

07 квітня 2020 року позивачем була надіслана на адресу відповідача лист-вимога про необхідність повернути отримані відповідачем у позику кошти в розмірі 16 788 доларів США до 05 травня 2020 року, яку він отримав 09 квітня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Але, у зазначений в листі-вимозі термін відповідач отримані в борг кошти не повернув і, таким чином, не виконав свого зобов`язання за договором позики.

З урахуванням зазначеного, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу у розмірі 476 173,15 гривень та суму судового збору у розмірі 4761,73 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 476 173,15 гривень; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику за позикою, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кучинська Вікторія Вікторівна просить рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 136 822 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, а саме не вірно визначив те, що предметом договору позики є іноземна валюта, тоді як з тексту розписки чітко видно, що предметом є національна валюта України гривня.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне і обґрунтоване, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2013 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів.

Відповідно до умов договору, 01 березня 2013 року позивачем було передано ОСОБА_1 у борг 16 788 доларів США, що на той момент було еквівалентом 136 822 гривні, що підтверджується даною ОСОБА_1 розпискою, які він повинен був повернути позивачу за першою вимогою.

07 квітня 2020 року позивачем була надіслана на адресу відповідача лист-вимога про необхідність повернути отримані відповідачем у позику кошти в розмірі 16 788 доларів США до 05 травня 2020 року, яку відповідач отримав 09 квітня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Але, у зазначений в листі-вимозі термін відповідач отримані в борг кошти не повернув і, таким чином, не виконав свого зобов`язання за договором позики.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику за позикою, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 533 ЦПК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як вбачається із матеріалів справи, розписка від 01 березня 2013 року містить необхідні відомості щодо отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 136 822 грн., що на той момент було еквівалентом 16 788 доларів США у позику.

Враховуючи, що кошти за договором позики відповідачем не повернуті, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 476 173,15 грн. на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вірно визначив, що предметом договору позики є іноземна валюта, тоді як з тексту розписки чітко видно, що предметом є національна валюта України гривня, а тому стягненню підлягає саме 136 822 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 524 ЦК України та частиною третьою статті 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов`язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов`язань у іноземній валюті у випадках, встановлених законом.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 200/15256/15-ц.

Отже, вірно встановивши, що за укладеним договором позики позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 136 822 грн., що на той момент було еквівалентом 16788 доларів США, які останнім повернуті не були, суд першої інстанції, керуючись зазначеними нормами права, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 476 173,15 грн., з висновком якого погоджується й апеляційний суд.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучинської Вікторії Вікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 березня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко