ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2469/23 Справа № 183/5411/16 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2022 року по справі за позовом керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи державне підприємство Новомосковське лісове господарство, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання неправомірним та скасування п.47 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території с.Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту серії ЯЕ №9802477 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-08-126-01067; витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання повернення на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року керівник Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, діючи в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи державне підприємство «Новомосковське лісове господарство» (далі ДП «Новомосковське лісове господарство»), Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту, витребування земельної ділянки, мотивуючи його тим, що в межах повноважень, визначених Законом України «Про прокуратуру», було встановлено, що п.47 рішення Піщанської сільської ради №1-18/V від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 » ОСОБА_4 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку, та передано у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, на території АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності серії ЯЕ №980247 від 31 березня 2008 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :03:014:0042.

Вказував, що п.47 рішення Піщанської сільської ради №1-18/V від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 » було прийнято з порушенням ст.ст.13,17,20,84 ЗК України, оскільки спірна земельна ділянка, площею 0.25 га, що розташована по АДРЕСА_1 , передана у власність ОСОБА_4 , не являлася комунальною власністю, а відноситься до земель державної власності.

Спірна земельна ділянка не вилучалась із земель державної власності лісогосподарського призначення і на час прийняття Піщанською сільською радою рішення про її надання у власність знаходилась у користуванні ДП «Новомосковське лісове господарство». Крім того, факт належності спірної земельної ділянки ДП «Новомосковський лісгосп» встановлений постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі №20/5005/9915/2012. Приймаючи оскаржуване рішення Піщанська сільська рада, всупереч вимогам ст.20 ЗК України (в редакції від 01 січня 2008 року), фактично безпідставно та неправомірно змінила цільове призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення та незаконного розпорядилась зазначеною земельною ділянкою.

Зазначав, що у кримінальному провадженні №0000006 доведено факт перевищення головою Піщанської сільської ради ОСОБА_5 службових повноважень при прийнятті рішень щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду в межах 74 та 75 кварталів ДП «Новомосковський лісгосп», встановлений під час досудового розслідування кримінального провадження, оскільки ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2014 року зазначене кримінальне провадження, порушене відносно ОСОБА_5 за ч.3 ст.365 КК України закрите у зв`язку з декриміналізацією, тобто з нереабілітуючих підстав.

Посилаючись на те, що земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати неправомірним та скасувати п.47 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 » щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га, розташовану в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ №9802477 від 31 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 , на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-08-126-01067; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042, розташовану в АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання повернення на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2022 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що п.47 рішення Піщанської сільської ради №1-18/V від 12 березня 2008 року «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акту на право власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 » є незаконним, оскільки був прийняти з порушенням норм законодавства, а тому ОСОБА_4 на підставі вказаного пункту рішення фактично незаконно набула права власності на земельну ділянку, після чого подарувала її ОСОБА_1 , який продав спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , вказаний позов та його задоволення жодним чином не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у даному випадку втручання з боку держави у мирне володіння майном переслідує виключно суспільний та публічний інтерес. Строк позовної давності ними не пропущено.

17 лютого 2023 року відповідачка ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертала увагу на те, що вона добросовісний набувач та жодним чином не порушувала прав позивача, та втручання у право її власності є непропорційним. Наголошувала на тому, що судом правомірно застосовано наслідки спливу строку позовної давності на підставі її заяви, саме з врахуванням того, що прокуратурі було відомо про оскаржуване рішення ще з 2008 року. Крім того, у період з 5 по 13 березня 2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області були відкриті провадження у ряді справ на підставі аналогічних позовів, що також свідчить про те, що позов у даній справі який було подано до суду 29 вересня 2016 року тобто з пропуском строку позовної давності.

Інші учасники справи правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 12 березня 2008 року Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області прийняла рішення №1-18/V «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території АДРЕСА_2 », пунктом 47 якого проект із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, які надаються у власність для будівництва та обслуговування земельної житлового будинку, а також передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану в АДРЕСА_1 .

На підставі цього рішення 31 березня 2008 року був оформлений відповідний державний акт серії ЯЕ №980247 на ім`я ОСОБА_4 .

23 жовтня 2008 року ОСОБА_4 подарувала належну їй на праві власності земельну ділянку, отриману на підставі державного акту серії ЯЕ №980247, кадастровий номер :03:014:0042, розташовану в АДРЕСА_1 .

03 квітня 2009 року ОСОБА_1 продав земельну ділянку, кадастровий номер :03:014:0042, розташовану в АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .

Отже відповідачка ОСОБА_3 є добросовісним набувачем земельної ділянки, кадастровий номер :03:014:0042, розташованої в АДРЕСА_1 .

Суду доведено, що повноваження стосовно розпорядження земельною ділянкою належать саме до компетенції Дніпропетровської ОДА, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд своєю постановою від 13 листопада 2013 року у справі №20/5005/9915/2012 прийняв рішення, яким визнав недійсними та скасував рішення Піщанської сільської ради №26-16/У, 27-16/У, 28-16/У, 29-16/У, 30-16/У, 31-16/У, 32-16/У, 33-16/У, 34-16/У, 35-16/У, 36-16/У, 37-16/У, 38-16/У, 39-16/У, 40-16/У, 41-16/У, 42-16/У, 43-16/У, 44-16/У, 45-16/У, 46-16/У, 47-16/У, 48-16/У, 49-16/У, 50-16/У, 51-16/У, 52-16/У, 53-16/У, 54-16/У, 55-16/У, 56-16/У, 57-16/У, 58-16/У, 59-16/У, 60-16/У, 61-16/У, 62-16/У, 63-16/У, 64-16/У, 65-16/У, 66-16/У, 67-16/У, на підставі яких земельні ділянки 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство» були незаконно вилучені із земель лісового фонду та введені у межі села Піщанка зі зміною їх цільового призначення на землі житлової і громадської забудови.

На підставі зазначених рішень, до їх скасування судом, Піщанська сільська рада 12 березня 2008 року прийняла оскаржуване рішення, яким передала у власність громадянам земельні ділянки, в тому числі, згідно з пунктом 47 цього рішення, у власність ОСОБА_4 .

Не дивлячись на те, що серед переліку рішень, що були скасовані Дніпровським апеляційним господарським судом, відсутнє рішення №1-18/V від 12 березня 2008 року, суд першої інстанції дійшов до переконання, що рішення Піщанської сільської ради про вилучення із земель лісового фонду та введення у межі села Піщанки земельних ділянок є незаконним як таке, що прийняте за відсутності волевиявлення власника - держави.

Так, Дніпропетровський апеляційний господарський суд при розгляді №20/5005/9915/2012 дійшов до висновку, що оскаржувані рішення Піщанської сільської ради про вилучення земель лісового фонду, зміну цільового призначення та переведення в землі житлової і громадської забудови земельних ділянок 74 та 75 кварталів «ДП «Новомосковське лісове господарство» були прийняті на підставі висновків цього державного підприємства, в той час як державне підприємство, у постійному користуванні якого перебували земельні ділянки, не мало повноважень на надання згоди на зміну їх цільового призначення, оскільки вказане питання є виключною компетенцією Дніпропетровської ОДА.

Тобто, держава в особі Дніпропетровської ОДА не розпорядилася земельною ділянкою у передбачений законом спосіб, а Піщанська сільська рада відчужила її без вираження на це волі власника.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що визнання неправомірним та скасування п.47 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та видачу державного акту на право приватної власності на земельні ділянки на території с.Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту серії ЯЕ №9802477 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-08-126-01067 є неефективним способом захисту порушених права та не призведе до їх захисту. Відмовляючи у задоволенні позову в частині витребування спірної земельної ділянки від відповідачки ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачкою у відповідній заяві.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання неправомірним та скасування п.47 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року та скасування державного акту серії ЯЕ 980247 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 , та не погоджується в частині відмови у витребуванні земельної ділянки у зв`язку з наступним.

Щодо цільового призначення земельної ділянки.

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі ЛК) України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет : складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, яка є предметом спору відноситься до земель лісового фонду.

Щодо органу, уповноваженого державою розпоряджатися земельною ділянкою.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Суди першої інстанцій встановили, що повноваження стосовно розпорядження земельною ділянкою належать до компетенції Дніпропетровської ОДА, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.

Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. А згідно з останньою Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України.

Отже, згідно з наведеними приписами вилучення для нелісогосподарських потреб спірної земельної ділянки державної власності, що віднесена до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні ДП «Новомосковське лісове господарство», і передання у власність такої ділянки належало до повноважень Дніпропетровської ОДА, тому відповідно оспорюваним рішенням Піщанської сільської ради було порушено право держави в особі Дніпропетровської ОДА.

Щодо відсутності волевиявлення власника на відчуження земельної ділянки.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

В матеріалах справи наявна копія постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі №20/5005/9915/2012, якою визнано недійсними та скасовано рішення Піщанської сільської ради № 26-16/У, 27-16/У, 28-16/У, 29-16/У, 30-16/У, 31-16/У, 32-16/У, 33-16/У, 34-16/У, 35-16/У, 36-16/У, 37-16/У, 38-16/У, 39-16/У, 40-16/У, 41-16/У, 42-16/У, 43-16/У, 44-16/У, 45-16/У, 46-16/У, 47-16/У, 48-16/У, 49-16/У, 50-16/У, 51-16/У, 52-16/У, 53-16/У, 54-16/У, 55-16/У, 56-16/У, 57-16/У, 58-16/У, 59-16/У, 60-16/У, 61-16/У, 62-16/У, 63-16/У, 64-16/У, 65-16/У, 66-16/У, 67-16/У, на підставі яких земельні ділянки 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство» були незаконно вилучені із земель лісового фонду та введені у межі села Піщанка зі зміною їх цільового призначення на землі житлової і громадської забудови.

На підставі зазначених рішень, до їх скасування судом, Піщанська сільська рада 12 березня 2008 року прийняла оскаржене рішення, яким передала у власність громадян 133 земельні ділянки.

Необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, що встановлено висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53цс12.

Встановлено, що вилучення земель 74,75 кварталів з земель державної власності ДП «Новомосковське лісове господарство» не відбувалось.

Відсутність у даній справі такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок 74 та 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство», включно із земельною ділянкою, наданою згідно з пунктом 47 оскарженого рішення ОСОБА_4 свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого територіальна громада села Піщанки набула право власності на земельні ділянки 74 і 75 кварталу ДП «Новомосковське лісове господарство».

Щодо визнання неправомірним та скасування п.47 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року та визнання недійсним державного акту серії ЯЕ №9802477 від 31 березня 2008 року, виданого на ім`я ОСОБА_4 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. З вказаним висновком погодилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Колегія суддів вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року у справі №20/5005/9915/2012, яка набрала законної сили, земельні ділянки 74 та 75 кварталів лісонасаджень ДП «Новомосковське лісове господарство» є власністю держави, тоді як Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі рішень від 29 грудня 2007 року незаконно вилучила ці земельні ділянки із земель лісового фонду, ввела їх у межі с.Піщанки та змінила цільове призначення на землі житлової та громадської забудови. Зазначеною постановою Дніпропетровський апеляційний господарський суд визнав недійсними та скасував вказані рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, оскільки держава в особі уповноваженого органу як власник відповідних земельних ділянок рішення про їх відчуження Піщанській сільській раді не приймала, а остання, вилучивши земельні ділянки з державного лісового фонду та змінивши їх цільове призначення, перевищила свої повноваження.

Таким чином рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року (пункт 47) не є первинною підставою вибуття спірної земельної ділянки з власності держави, тому для вирішення питання про її повернення у державну власність визнання цього рішення недійсним не вимагається, так як за вказаних обставин належним та ефективним способом захисту порушеного права власника є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна.

Вказані висновки стосуються і вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Так, державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі відповідного рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (пункт 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року №43 у редакції, чинній на час видання державного акта).

Оскільки підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку, визнання такого акта недійсним не є необхідним для вирішення питання про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Такими чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, та доводи приведені в апеляційній скарзі стосовно наявності правових підстав для визнання неправомірним та скасування п.47 рішення Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області №1-18/V від 12 березня 2008 року та визнання недійсним державного пакту серії ЯЕ 980247 від 31 березня 2008 року відхиляє.

В той же час доводи апеляційної скарги про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки з врахуванням того, що строк позовної давності ними не пропущений приймаються до уваги у зв`язку з наступним.

Стаття 1 Першого протоколу до цієї Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачене чинним законодавством України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право та витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України).

Встановлено, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від попереднього власника ОСОБА_1 , який в свою чергу отримав її у власність на підставі договору дарування від власниці ОСОБА_4 (правонаступницею якої є ОСОБА_2 ), яка отримала її на підставі оскарженого рішення.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження.

Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних та видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

Загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_3 у збереженні права на земельну ділянку.

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_3 не позбавлена можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_3 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном та є належним і ефективним способом захисту права власника земельної ділянки та його інтересу на повернення цієї ділянки у державну власність.

Відповідачка ОСОБА_3 наголошувала на пропуск прокурором позовної давності при зверненні до суду з цим позовом та суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про витребування від неї земельної ділянки саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі №183/337/17й (провадження №61-5922св21), прийнятій у справі з подібними правовідносинами, зазначено, що «відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з того, що з листопада 2012 року держава в особі Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області знала про вибуття з державної власності спірної земельної ділянки, а позовна давність щодо витребування цієї земельної ділянки спливла в листопаді 2015 року. […] Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в цій справі керівник Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області пред`явив позов в інтересах держави в особі Дніпропетровської ОДА, а не Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, та безпідставно послався на те, що держава в особі Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області знала про вибуття спірної земельної ділянки з державної власності з листопада 2012 року. При цьому апеляційний суд не встановив, з якого часу Дніпропетровська ОДА могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а також не навів в оскаржуваному судовому рішенні обґрунтування своїх висновків про те, що позовна давність щодо вимоги про витребування спірної земельної ділянки спливла в листопаді 2015 року».

Тобто, встановленню в справі, що переглядається, підлягав момент, з якого саме Дніпропетровська ОДА дізналася про порушення прав держави.

Надаючи оцінку поданій ОСОБА_3 суду першої інстанції заяві про застосування наслідків спливу позовної давності, колегією суддів установлено наступне.

Дніпропетровська обласна державна адміністрація набула право на витребування незаконно вилучених земельних ділянок лише після набуття чинності постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13 листопада 2013 року, якою визнані недійсними та скасовані у зв`язку з перевищенням повноважень рішення Піщанської сільської ради, якими незаконно вилучені земельні ділянки лісового фонду 74 та 75 кварталу і змінено їх цільове призначення, тобто після 13 листопада 2013 року за умови внесення змін щодо категорії земель до форми 6-зем. Можливість дізнатися про порушення свого права у Дніпропетровської обласної державної адміністрації виникла з часу пред`явлення прокурором першого позову зазначеної категорії в її інтересах (22 квітня 2014 року), тобто з часу, коли адміністрація стала учасником цивільних справ №0427/1871/12, 0427/2108/12, що розглядались Новомосковським міськрайонним судом.

Крім того, після зміни Піщанською сільською радою у 2007 році цільового призначення земельних ділянок 74 та 75 кварталу (до яких належить і спірна земельна ділянка), були внесені зміни до Державного земельного кадастру, зокрема, до форми 6-зем «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року No377, що була єдиною формою обліку земель у відповідному регіоні. Згідно даних вказаної форми спірна земельна ділянка у складі земель 74 та 75 кварталу з 2008 до 01 січня 2016 року (часу набрання чинності Наказом Державної служби статистики України від 19 серпня 2015 року №190 про її скасування) обліковувалась у складі земель житлової та громадської забудови в межах населених пунктів, право на розпорядження якими Дніпропетровська обласна державна адміністрація, відповідно до вимог чинного законодавства, не мала.

Таким чином, Дніпропетровська обласна державна адміністрація не могла вжити заходів щодо витребування спірної земельної ділянки у зв`язку з відсутністю підстав, оскільки земельні ділянки 74 та 75 кварталу державного підприємства «Новомосковський лісгосп» (до яких відносилась і спірна земельна ділянка) були включені в межі села Піщанка, у зв`язку з чим у подальшому Піщанська сільська рада незаконно вилучили їх із земель лісового фонду та змінила їх цільове призначення.

Водночас, зміни до форми 6-зем внесені не були. Зазначене підтверджується і матеріалами справи, відповідно до яких спірна земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови.

З врахуванням того, що позов у даній справі подано до суду 29 серпня 2016 року строк позовної давності не пропущено.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову про витребування земельної ділянки з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд в порядку розподілу судових витрат між сторонами вважає за необхідне стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 3 445 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов керівника Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :03:014:0042, розташовану в АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 445 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л. Демченко

Судді: Т.Р. Куценко

М.О. Макаров