Справа № 756/521/22
Провадження № 2/161/728/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Коржик Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення регресної вимоги по сплаті кредиту, -

В С Т А Н О В И В:

29.12.2022 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області на розгляд надійшла вищевказана позовна заява. В обгрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначає, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі - 23.02.2006 року позивач отримала від ПАТ АКБ «Аркада» кредит на придбання квартири АДРЕСА_1 . Складовою частиною даного правочину також був Договір іпотеки № 49251 від 23.02.2006 року. Частина вказаного кредиту сплачена сторонами під час перебування у шлюбних відносинах. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2012 року шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було розірвано. Як наслідок, позивачка змушена була решту кредитних зобов`язань виконувати самостійно. В період з 19.12.2012 року по 02.12.2015 року ОСОБА_1 на виконання кредитного договору від 23.02.2006 року одноосібно сплачено 165242,45 грн. Відтак, у довірительки на підставі положень ч. 1 ст. 544 ЦК України виникло законне право вимагати від відповідача повернення 1/2 частини грошових коштів, сплачених в рахунок погашення вищеозначених кредитних зобов`язань в сумі 82621,23 грн. Крім того, станом на дату звернення до суду з даним позовом грошові кошти, сплачені позивачкою на погашення кредиту, зазнали інфляції, тобто істотно втратили свою купівельну спроможність. З урахуванням наведеного, відповідач зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 основну суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних за трьохрічний період та пеню за останній рік прострочення. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 82621,23 грн. в якості відшкодування ним половини коштів, сплачених позивачкою в рахунок погашення кредитного боргу за період з 19.12.2012 року по 02.12.2015 року, який виник внаслідок придбання квартири, 12390,30 грн. пені за період з 29.12.2020 року по 28.12.2021 року за несвоєчасну сплату ним кредитного боргу, 56008,93 грн. компенсації інфляційних збитків та 7435,91 грн. 3% річних за період з 29.12.2018 року по 28.12.2021 року за несвоєчасну сплату ним кредитного боргу.

10.02.2023 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову остання зазначає, що додані до позовної заяви докази жодним чином не свідчать про сплату позивачкою платежів саме в якості погашення боргових зобов`язань перед ПАТ АКБ «Аркада», внаслідок придбання спільної квартири. Так, долучені до позову платіжні документи свідчать про перерахування ОСОБА_1 грошових коштів у користь АТ «ВТБ Банк». Крім того, стороною позивача не вказано норму матеріального права, якою передбачено можливість стягнення пені у правовідносинах регресного стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, у випадку, якщо суд прийде до висновку про задоволення позовних вимог, виникне необхідність застосувати строк позовної давності з огляду на наступне. З-поміж іншого, у позовній заяві стороною позивача особисто зазначено ту обставину, що ще 02.12.2015 року ОСОБА_1 самостійно сплатила солідарний (з відповідачем) борг за кредитним договором від 23.02.2006 року. Таким чином, починаючи з 03.12.2015 року у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача по цій справі. Відтак, право регресної вимоги у позивачки виникло 03.12.2015 року, тобто після повного погашення нею кредитних зобов`язань за рахунок особистих коштів (як на це посилається позивачка), і закінчилось 03.12.2018 року, тобто через три роки після встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Враховуючи наведене, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та, у разі необхідності, застосувати строк позовної давності (а.с. 115-120).

До початку судового засідання від позивачки надійшло клопотання, в якому вона повідомила про неможливість особистої участі під час розгляду справи, а тому надала згоду про розгляд справи у її відсутності (а.с. 103).

Відповідач та його представник будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

З огляду на те, що кожна зі сторін в повній мірі скористалася своїх правом щодо подачі процесуальних документів, у яких виклали свої вимоги та заперечення з приводу даного спору, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 24.01.1999 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а.с. 12), який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2012 року в цивільній справі № 2605/14590/12 було розірвано (а.с. 13-14).

У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.02.2007 року.

Спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору, укладеного 26.02.2006 року між ПАТ «АКБ «Аркада» та ОСОБА_1 .

Складовою вищевказаних правовідносин є Договір про іпотечний кредит від 23.02.2006 року, укладений з АКБ «Аркада» на ім`я ОСОБА_1 для потреб сім`ї (а.с. 6-10, 30-35).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року в цивільній справі № 756/11915/17 в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним з них.

Вищевказане судове рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2020 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 17.11.2021 року.

При розгляді вищевказаного судового провадження судом касаційної інстанції було констатовано, що ОСОБА_1 після повного погашення заборгованості за кредитним договором не позбавлена права звернутися до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування ним половини коштів, сплачених нею в рахунок погашення боргу в період з моменту фактичного припинення шлюбних відносин до моменту повного розрахунку за вказаним договором.

У даному позові сторона позивача зазначає, що в період з 19.12.2012 року (після розірвання шлюбу між сторонами) та по 02.12.2015 року (дата виконання кредитних зобов`язань у повному обсязі) ОСОБА_1 на виконання кредитного договору від 23.02.2006 року одноосібно сплатила 165242,45 грн., а тому у неї виникла регресна вимога на стягнення 1/2 частки вказаних грошових коштів з відповідача, як солідарного боржника у кредитних зобов`язаннях.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 20.06.2022 року по справі № 756/10472/15-ц, - виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України.

Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов 'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарній боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).»

Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача посилається на те, що 23.02.2006 року між АКБ «Аркада» та позивачкою було укладено договір про іпотечний кредит № 49251. На підтвердження вказаного надає копію договору.

На підтвердження факту погашення кредиту за період з 19.02.2012 року по 02.12.2015 року позивачка надає частину банківської виписки за невідомий період, яка видана АТ «ВТБ Банк» та довідку про виконання кредитних зобов`язань від 02.12.2015 року № 1363/110-2, яка також видана АТ «ВТБ Банк» (а.с. 23-28, 36).

Разом з тим, додані до позовної заяви докази жодним чином не свідчать про сплату позивачкою платежів саме в якості погашення боргових зобов`язань перед ПАТ АКБ «Аркада», оскільки погашення кредитних зобов`язань відбувалось в АТ «ВТБ Банк».

Відтак, той факт, що сплачені позивачкою платежі мають відношення до придбання спільної квартири і що такі зобов`язання спільними зобов`язаннями сторін позивачкою та її представником жодними доказами не обгрунтовані.

Крім того, вищевказана обставина не знайшла свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи № 756/11915/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, який стосувався спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Так, у своїй постанові Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 17.11.2021 року при розгляді вищевказаного спору зазначив, що належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно ОСОБА_1 не надано, у тому числі не доведено факту внесення частини особистих коштів на придбання спірної квартири, погашення кредиту за власні кошти, що є її процесуальним обов`язком (а.с. 140-144).

Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами факту погашення кредитних зобов`язань на користь АКБ «Аркада», дату такого погашення, необхідність здійснення платежу на користь АТ «ВТБ Банк», відношення сплачених позивачкою коштів на користь АТ «ВТБ Банк» до спільних кредитних зобов`язань сторін, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимоги про стягнення основної суми, то ці вимоги також не підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне.

У своєму позові сторона позивача особисто зазначає про ту обставину, що 02.12.2015 року ОСОБА_1 самостійно сплатила солідарний (з відповідачем) борг за кредитним договором від 23.02.2006 року.

Таким чином, починаючи з 03.12.2015 року у позивачки виникло право регресної вимоги до відповідача за пред`явленими позовними вимогами, які є предметом даного спору.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відтак, право регресної вимоги у позивачки виникло 03.12.2015 року, тобто після повного погашення нею кредитних зобов`язань за рахунок особистих коштів (як на це посилається позивачка), і закінчилось 03.12.2018 року, тобто через три роки після встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення регресної вимоги по сплаті кредиту слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю.

У зв`язку з відмовою у позові, суд, у відповідності до положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі вважає за необхідне залишити за позивачкою.

На підставі ст.ст. 16, 257, 267, 544 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 77, 81, 141, 247, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення регресної вимоги по сплаті кредиту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , паспортні дані: паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 16.02.1999 року Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області.

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 27 лютого 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська