Справа № 126/152/23
Провадження № 22-ц/801/611/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 рокуСправа № 126/152/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу №126/152/23 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 31 січня 2023 року про повернення позовної заяви, яка постановлена суддею Рудь О.Г. в Бершадському районному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в:

В січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 19 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу десятиденного строку з дня отримання цієї ухвали для усунення її недоліків.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 31 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не виконала вимоги ухвали про залишення позову без руху.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою, яка постановлена без належного врахування обставин, що мають значення для справи, невірно застосував положення процесуального закону. Просила ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 31 січня 2023 року про повернення позовної заявискасувати, а справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Постановляючи ухвалу від 31 січня 2023 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки щодо конкретизації заявлених позовних вимог, а саме: у позові не зазначено на підставі яких доказів позивачем визначено вартість спірного майна, а лише долучено скриншоти щодо ринкової вартості автомобіля Renault Megane, 2012 року випуску, що не може свідчити про виконання вимог ухвали суду в цій частині. Також не зазначені докази, які б підтверджували відповідні обставини, які підтверджують правовий режим майна (а саме: транспортних засобів, мотоблоку, причіпу, грошових коштів, насіння соняшника та зерна), не зазначено, чим підтверджується придбання всього майна, що є предметом даного спору, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, зокрема чеки, накладні, документи на майно т.і., а також не зазначено, чим підтверджується спільна участь подружжя коштами або працею в набутті спірного майна. Позивачкою також не зазначено у позовній заяві обставини отримання спільних доходів та здійснення спільної праці, внаслідок чого придбано майно за спільні кошти та відсутні докази, що підтверджують вказані обставини.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Отже, повертаючи позовну заяву позивача до вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд обмежив його право на доступ до правосуддя.

У позовній заяві від 30 січня 2023 року, поданій на усунення недоліків, позивач уточнила позовні вимоги, виклала за своїм розумінням обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини.

В даному випадку, ОСОБА_1 реалізуючи своє право на захист звернулась до суду із вказаним позовом. Відмінність бачення суду щодо обрання способу захисту та вимог, викладених у позові, не може бути підставою для повернення позовної заяви.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Оскільки на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19(провадження № 61-2192св20).

Відтак, апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 31 січня 2023 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.