Справа № 755/6632/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/2309/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення несвоєчасно виплачених при звільнені заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсаційні виплати,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення несвоєчасно виплачених при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсаційних виплат.

В судовому засіданні представник відповідача подала заяву про закриття провадження у справі посилаючись на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а є виключно корпоративним спором, адже позивач є членом правління згідно контракту та вимагає компенсаційні виплати і моральну шкоду саме як член правління, повноваження якого передбачені Законом України «Про акціонерні товариства», визначені у Статуті, Положенні про правління, контракті, додатковій угоді, укладеними на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства» не керівником відповідача, а головою наглядової ради.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року закрито провадження у справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

31.01.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом встановлено, що акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони уклали контракт № 6 від29 квітня 2022 року, відповідно до якого його обрали до складу Правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» рішенням Наглядової ради № 23/2022 від 28 квітня 2022 року з терміном дії контракту - на період воєнного стану в Україні та упродовж трьох місяців з дня припинення воєнного стану в Україні.

В якості основної підстави для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі суд першої інстанції вважав те, що у правовідносинах, які виникли між сторонами по справі, відсутнє порушення трудового права позивача, адже спірні правовідносини перш за все є корпоративними, оскільки ґрунтуються на повноваженнях щодо управління товариством. Таким чином суд першої інстанції вважав, що даний спір є корпоративним спором, підсудність якого відноситься до господарської юрисдикції.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Дійсно, розгляд корпоративних спорів у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до господарської юрисдикції. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України передбачено, що справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

З цього приводу існує численна судова практика, в тому числі і викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, в оскаржуваному рішенні суд посилався на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2019 року у справі №510/456/17. У своїй постанові ВП ВС зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

В свою чергу відповідач підтримав таке рішення суду, посилаючись на ряд правових позицій, зокрема: Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №145/1885/15-ц, від 10.04.2019 року у справі №510/456/17, зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Відповідач також посилався на Рішення Конституційного Суду України від 12.10.2010 року №1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним. У зв`язку з цим «усунення» відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Конституційного Суду України не можуть бути застосовані у даному випадку з огляду на наступне:

На законодавчому рівні з-під врегулювання трудового законодавства було виведене питання щодо обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів керівного та виконавчого органу господарського товариства як такі, що здійснюються в рамках реалізації повноважень на управління товариством. Саме такі правовідносини з огляду на предмет спору та деталізацію позовних вимог і були предметом розгляду у вищезазначених судових справах. В даній справі же предмет розгляду відмінний від вищевказаних.

Позивач, реалізуючи своє право на вибір предмету судового захисту, зазначив, що подав позов, в якому відсутня вимога стосовно питань щодо управління товариством, а сам позов обмежений виключно вимогою про стягнення грошових коштів, які мали бути виплачені при припиненні між сторонами трудових правовідносин. За таких умов дані вимоги в жодному разі не можуть бути констатовані як вимоги, що стосуються реалізації права управління товариством, відтак як такі, що мають господарську юрисдикцію.

Не можуть бути враховані апеляційним судом і доводи відповідача стосовно того, що між сторонами не існувало трудових правовідносин. Як вже було зазначено вище, позивачем заявлена вимога про стягнення коштів, які підлягають сплаті виключно за умови існування трудових правовідносин між сторонами, а обґрунтованість чи необґрунтованість таких вимог може бути оцінена судом лише за результатами розгляду справи по суті, а не на даній стадії.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що даний спір має розглядатися в порядку господарського судочинства та закрив провадження у даній справі.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі наведеного, враховуючи порушення процесуального закону, допущені при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла до висновку про те, що ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько