Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7093/20 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н.М.
Категорія 8 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

Секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Поліського національного університету

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Анциборенко Н.М.

у цивільній справі №296/7093/20 за позовом Поліського національного університету до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, визнання осіб такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Житомирський національний агроекологічний університет звернувся до суду з позовом до відповідачів. Просив зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення займаної квартири; визнати відповідачів такими, що втратили право на житло за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти з реєстрації відповідачів з квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування поданого позову зазначав, що 30.10.2007 року на підставі договору купівлі - продажу позивачем було придбано у власність квартиру за вказаною адресою.

21.11.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір найму житлового приміщення, на підставі якого позивач передав відповідачу у користування на 10 років спірну квартиру.

Відповідно до п.1.5. договору разом із відповідачем ОСОБА_1 до найманої квартири вселився її чоловік ОСОБА_2 ..

Умовами договору, а саме у п.2.1. договору визначено, що строк найму становить 10 років за умови перебування співробітником у трудових відносинах з університетом.

30.10.2017 року ОСОБА_1 припинила трудові відносини з позивачем у зв`язку із закінченням терміну дії контракту.

Підтвердженням факту того, що відповідач була проінформована по припинення дії договору найму, є її лист - відповідь на попередження про припинення договору та вимогу університету звільнити займане приміщення.

На адресу відповідачів університетом направлялися вимоги про звільнення безпідставно займаного житлового приміщення та повернення майна його законному власнику. Однак відповідачі належних дій не вчинили.

Наказом ректора університету від 17.10.2019 року було створено комісію з приймання - передачі майна. На виконання наказу 24.10.2019 комісія прибула до відповідачів для приймання майна, однак відповідачі категорично відмовилися звільняти та передавати житлове приміщення, про що було складено акт. Тобто, відповідачі фактично не допустили членів комісії до квартири, чим створили перешкоди для обстеження житла та визначення його стану.

Відмовляючись звільнити майно, яке використовується безпідставно, відповідачі чинять перепони позивачу як власнику майна вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власністю.

У добровільному порядку відповідачі не бажають урегульовувати спір.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Поліський національний університет просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що судом не взято до уваги той факт, що у договорі не вказано, що це службове житло, і що умовою договору визначено чітко термін найму та зазначена обов`язкова вимога - перебування у трудових відносинах. Укладаючи вказаний договір, відповідачі були обізнані з його умовами і усвідомлювали наслідки його припинення.

Окрім того, термін дії договору найму закінчився у листопаді 2017 року. Трудові відносини відповідача з позивачем припинені і до моменту подання позову не відновлювалися.

Вважає, що судом безпідставно застосовано норми, які регулюють питання використання службового житла та ст.9 ЖК УРСР, оскільки зазначена стаття регулює питання отримання у безстрокове користування жилого приміщення. Жодного підтверджуючого документу у матеріалах справи на підтвердження того, що це службове житло, не міститься, так як спірна квартира ніколи не набувала статусу службового житла.

Зазначає, що позивач упродовж тривалого терміну позбавлений права користуватися власним майном. Позбавлений навіть відслідковувати, в якому стані майно, так як відповідачі перешкоджають доступ до майна.

Право позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власністю порушено. Проте цей факт судом залишено поза увагою.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, 30.10.2007 року ОСОБА_3 передав у власність - продав, а Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет» прийняв у власність - купив квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галиною Антонівною, зареєстрованого в реєстрі за №11655 та копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.7-8).

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, об`єкт нерухомого майна - квартира за адресою АДРЕСА_1 , на праві державної власності належить Житомирському національному агроекологічному університету (а.с.6).

21.11.2007 року Державний вищий навчальний заклад «Державний агроекологічний університет» (Університет) та ОСОБА_1 ( Співробітник ) уклали договір найму житлового приміщення (а.с.150-153).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що Університет передає, а Співробітник приймає у володіння та користування для проживання строком на десять років житлове приміщення, яке належить Університетові на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2007 та рішення про реєстрацію права власності від 07.12.2007.

Відповідно до пункту 1.5 разом з відповідачем ОСОБА_1 у приміщення вселився ОСОБА_2 - чоловік.

Згідно пункту 2.1 строк найму становить десять років за умови перебування Співробітника у трудових відносинах з Університетом.

Відповідно до пункту 4.2.3 університет зобов`язався по закінченню десятирічного строку найму Приміщення, якщо Співробітник протягом дії договору перебував у трудових відносинах з Університетом, передати право власності на Приміщення Співробітнику у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно пункту 5.1.4 співробітник має право після закінчення десятирічного терміну з моменту підписання Договору набути право власності на Приміщення. Приміщення передається Співробітнику у власність у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до пункту 7.1 договір набуває чинності з моменту підписання його обома Сторонами і діє до 21.11.2017 року.

Згідно пункту 7.2 зміни у Договорі можуть бути внесені тільки за взаємною згодою Сторін шляхом оформлення і підписання обома Сторонами додаткової угоди до Договору.

Відповідно до копії додатку № 1 до договору від 21.11.2007 року Житомирський національний агроекологічний університет та професор ОСОБА_1 , керуючись рішенням Вченої ради університету від 28.11.2012 (протокол засідання №3 від 28.11.2012) внесли зміни до договору найму житлового приміщення від 21.11.2007 року та пункт 4.2.3 договору виклали у такій редакції: «По закінченню десятирічного строку найму Приміщення, якщо Співробітник протягом дії Договору перебуває у трудових відносинах з Університетом, передати Співробітнику Приміщення у власність з наступною його приватизацією» (а.с.154).

25.10.2012 року Житомирський національний агроекологічний університет та ОСОБА_1 уклали контракт (а.с.12-15), згідно пункту 1.1 якого ОСОБА_1 , 1951 року народження, доктор економічних наук, професор призначається на посаду професора кафедри менеджменту організацій на строк з 30.10.2012 по 30.10.2017.

Відповідно до пункту 7.2 контракту підставою для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту (п.2 ст.36 КЗпП України).

Наказом №487 к від 27.10.2017 року ОСОБА_1 30.10.2017 року звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 25.10.2012 року (а.с.17).

Наказом №195 від 17.10.2019 року створено комісію з приймання-передачі майна (квартири) (а.с.18).

Як вбачається з копії повідомлення Житомирського національного агроекологічного університету від 18.10.2019 №1781 у зв`язку з припиненням дії договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 21.11.2007 року та з метою приймання - передачі майна, яке перебуває у користуванні відповідача, наказом ректора Житомирського національного агроекологічного університету створено комісію та запропоновано здійснити передачу 24.10.2019 (а.с.21).

23.10.2019 ОСОБА_1 у відповідь на лист від 18.10.2019 №1781 щодо передачі-приймання квартири повідомлено, що у наданій університетом квартирі відповідач прожила одинадцять років і десять місяців, а трудовий стаж бездоганної роботи в університеті складає рівно 10 років (а.с.20).

Відповідно до копії акту про відмову передачі житлового приміщення (квартири) від 24.10.2019 року ОСОБА_1 відмовилася передати квартиру (а.с.19).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.10.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 03.12.2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 20.02.2019 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекологічного університету про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування імені М.П. Поліщука за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 30.10.2017 року на 03.02.2018 року (а.с.116-122).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.114-115) у ній зроблено наступні записи:

- №44 від 29.10.2007 «Призначена на посаду професора кафедри менеджменту організацій згідно з укладеним контрактом п.3 ст.24 КЗпП України терміном з 29.10.2007 по 29.10.2012 на підставі наказу №323 к від 29.10.2007»;

- №46 від 30.10.2012 «Продовжено термін роботи на посаді професора кафедри менеджменту організацій згідно з укладеним контрактом п.3 ст.24 КЗпП України терміном з 30.10.2012 року по 30.10.2017 року на підставі наказу №497 к від 25.10.2012 року»;

- №47 від 07.04.2016 «Переведена на посаду професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування ім. М.П. Поліщука згідно контракту п.3 ст.24 КЗпП України по 30.10.2017 на підставі наказу №130 к від 07.04.2016»;

- №48 від 30.10.2017 «Звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 25.10.2012 на підставі наказу №487 к від 27.10.2017»;

- №49 від 03.02.2018 «Запис за №48 недійсний, звільнено у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25.10.2012 року на підставі наказу №607 к від 11.11.2020».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 на праві приватної власності належить лише земельна ділянка за кадастровим номером::01:000:0612 (а.с.123).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 на праві приватної власності також належить лише земельна ділянка за кадастровим номером::04:000:0629 (а.с.124).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

При цьому судом враховано, що згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Можливість виселення особи з житлового приміщення передбачена нормами ЖК УРСР.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ст.125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Таким чином виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне користування майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житлового приміщення матеріали справи не містять.

Крім того, слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Враховуючи викладене, а також те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, тому підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні квартирою шляхом солідарного звільнення відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то суд вірно зазначив, що відповідно до норм житлового законодавства для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 як член сім`ї основного квартиронаймача правомірно набули права користування вказаною квартирою на момент їх поселення, будь-яких претензій зі сторони позивача щодо вселення ОСОБА_1 та члена її сім`ї в спірну квартиру не було, вони у встановленому порядку були зареєстровані та по теперішній час фактично проживають у спірному житлі, тому підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 також відсутні.

Щодо позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку суд вірно вказав, реєстрація місця проживання є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи та не впливає на володіння нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законом порядку.

Позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною та може бути задоволена у разі задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.

Оскільки підстави для виселення відповідачів з житла відсутні, тому і позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.06.2022 року (справа №201/9754/17).

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Поліського національного університету

залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: