ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2861/23 Справа № 209/2481/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 -

адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича,

на ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року за поданням головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Добриднік С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року головний державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області Добриднік С.А. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 , в якому просив обмежити боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання згідно виконавчого провадження ВП № 51340814, з виконання виконавчого напису № 2796 від 08 квітня 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 398.503,38 грн.

В обґрунтування подання державний виконавець вказав, що в Дніпровському відділі державної виконавчої служби м. Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходиться на виконанні виконавче провадження ВП № 51340814 від 06 червня 2016 року з виконання виконавчого напису № 2796 від 08 квітня 2016 р., вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 398.503,38 грн.

06 червня 2016 року державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копія якої того ж дня направлена боржникові для виконання та стягувачу до відома. У визначений державним виконавцем строк для добровільного виконання виконавчого напису нотаріуса, боржник ОСОБА_1 його не виконав, борг не сплатив. Зазначив, що про виконавчий напис нотаріуса боржнику відомо, проте небажання виконувати обов`язок щодо виплати коштів стягувачеві, виконувати законні вимоги державного виконавця та виконавчий напис в цілому, з боку ОСОБА_1 є очевидним, тому боржника слід обмежити у праві виїзду за межі України до повного виконання цивільних зобов`язань.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області Добриднік С.А. задоволено.

Вирішено тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , право виїзду за межі України до виконання зобов`язання, згідно виконавчого провадження ВП № 51340814, з виконання виконавчого напису № 2796 від 08 квітня 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 398.503,38 грн.

Не погоджуючись зі вказаною ухвалою ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кочкарьова С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання державного виконавця, посилаючись на те, що дане судове рішення є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, про існування якого він не був повідомлений належним чином, як і про відкриття виконавчого провадження з підстав непроживання у м. Кам`янське Дніпропетровської області.

Крім того виконавче провадження завершене 02 липня 2016 року на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України Про виконавче провадження з направленням оригіналу виконавчого напису нотаріуса до Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у місті Києві для скерування його до відповідного відділу держаної виконавчої служби за місцем проживання боржника ОСОБА_1 .

Ухвала суду датована 13 липня 2016 року, тобто під час відсутності виконавчого провадження в цьому відділі виконавчої служби, що свідчить про порушення правил підсудності розгляду цього подання та порушення судом норм процесуального права.

02 лютого 2023 року, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, уповноважена особа АТ КБ Приватбанк подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що боржник не надав доказів про виконання вимог виконавчого напису №2796 вчиненого 08 квітня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ Приватбанк суми боргу 398.503,38 грн.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник порушив порядок її оскарження, оскільки ст.441 ЦПК України, яка діє станом на час подання апеляційної скарги, встановлено інший порядок з подання вмотивованої заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України до суду першої інстанції, з чого просив залишити ухвалу суду без змін.

06 лютого 2023 року скаржник через свого представника подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що заборгованість, зазначена у виконавчому написі нотаріуса, не є безспірною, тобто виконавчий напис вчинений з порушенням норм ст.ст.87,88,89 Закону України Про нотаріат.

Крім того ним подано позов до Печерського районного суду м. Києва до АТ КБ Приватбанк про визнання даного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Державним виконавцем не доведено злісне ухилення боржника від виконання зобов`язань щодо сплати коштів стягувачеві та застосований судом обмежувальний захід не є співмірним та пропорційним, внаслідок чого просив скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис № 2796 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 398.503,38 грн., на підставі якого 06 червня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51340814, копію постанови про відкриття направлено сторонам.

Судом першої інстанції зазначено, що в судовому засіданні оглядались матеріали виконавчого провадження ВП № 51340814 відносно ОСОБА_1 , з чого встановлено, що у встановлений державним виконавцем строк для самостійного виконання виконавчого напису, боржник його не виконав, жодного платежу в рахунок погашення заборгованості боржник не здійснив, на виклики до державного виконавця не з`являється, та нехтує законними вимогами державного виконавця.

Задовольняючи вимоги подання державного виконавця, суд першої інстанції врахував значну суму боргу за виконавчим документом, відсутність реального погашення боргу, а також те, що боржник приховує від державного виконавця дані стосовно отриманих доходів, не надав будь-яких доказів, які б підтверджували виконання ним зобов`язань за виконавчим написом нотаріуса.

На думку суду першої інстанції вказані обставини свідчать про ухилення боржника від виконання зобов`язання та є підставою для задоволення подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 до повного виконання ним цивільних зобов`язань.

З вказаними висновками колегія суддів повністю не погоджується з урахуванням наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підпункт 18 частини 3 статті 11 старого Закону «Про виконавче провадження», який був чинним до 2 червня 2016 року, зміст якого знайшов відображення в частині 3 статті 18 нового Закону передбачає, що в разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження в праві боржника на виїзд за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

В той же час суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення 13 липня 2016 року, зазначеного вище не врахував, та до спірних правовідносин застосував п.18 ч.3 ст.11 Закону України Про виконавче провадження, яка вже не була чинною, що колегія суддів вважає порушенням норм матеріального права.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що згідно акту державного виконавця від 13.06.2016 року, складеного без участі стягувача, боржника та понятих, під час виходу за адресою боржника: АДРЕСА_2 , встановлено відсутність боржника, виклик на 16.06.2016 року залишено в дверях.(а.с.8)

Доказів вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, спрямованої на вище вказану адресу, матеріали справи не містять, в якості підтвердження її направлення є копія реєстру на відправлення рекомендованої інформації від 07.06.2016 року.(а.с.7)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна суб`єкта, сформованої 13.06.2016 року, боржник має нерухомість, зазначена його адресу: АДРЕСА_3 , проте за вказаною адресою жодного повідомлення надіслано не було.(а.с.9)

Наведені докази не є переконливими, для встановлення його ухилення від виконання виконавчого напису, вони взагалі не підтверджують, що ОСОБА_1 було відомо про відкриття виконавчого провадження.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що протягом 2016-2021 років було внесено низку змін до статті 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», яка передбачає обмеження вказаного права. Однак ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, і надалі входить у перелік підстав для обмеження права залишати територію України. Це обмеження накладається тимчасово до виконання зазначених зобов`язань.

01 лютого 2013 року Верховний Суд узагальнив судову практику в справах, пов`язаних із тимчасовим обмеженням права на виїзд з території України. Верховний Суд зазначив, що оскільки мова йде про обмеження права конституційного характеру, державний виконавець повинен надати докази того, що боржник умисно ухилявся від сплати належних сум. Отож, з цього можна зробити висновок про те, що самих доказів несплати боргу недостатньо.

Крім вказаного, потрібно надати докази умисного невиконання боржником своїх грошових зобов`язань.

Колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що зобов`язання, покладені на боржника, не відповідають процесуальній формі судового рішення, а є виконавчим написом нотаріуса, що носить характер погашення заборгованості в добровільному позасудовому порядку боржником.

15 грудня 2017 року до Цивільного процесуального кодексу було внесено зміни, зокрема було додано статтю 441, що передбачає, що суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника на строк до виконання зобов`язань за рішенням.

03 липня 2018 року Верховна Рада внесла поправки до статті 441 і додала нові пункти, згідно з якими суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника; суд розглядає таку заяву в десятиденний строк із дня її надходження; за результатами розгляду заяви постановляють ухвалу, яку може бути оскаржено; відмова в скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою в разі виникнення нових обставин. Ці зміни набули чинності 28 серпня 2018 року.

Доводи представника АТ КБ «Приватбанк» про те, що апелянтом порушено порядок оскарження ухвали суду першої інстанції, як передбачено ст. 441 ЦПК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на час постановлення ухвали, станом на 13 липня 2016 року існувала спеціальна норма ст. 377-1 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року), яка передбачала апеляційне оскарження такої ухвали суду, порядок якого і зазначено в самій ухвалі суду.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про те, що таке обмеження, викладене в ухвалі суду, що оскаржується, не є виправданим засобом та має ознаки неспівмірності та непропорційності із невиконанням боржником грошового зобов`язання.

Рішенням Європейського суду з прав людини, прийнятим 11 травня 2021 року у справі Стецов проти України (заява №5170/15) зазначено, що стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції гарантує кожній особі право на вільне пересування в межах території, на якій вона перебуває, а також право залишати її та відповідно вирушати в країну за власним вибором за умови, що особі дозволено в`їжджати на її територію. Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення цього права, відповідають вимогам статті 2 Протоколу № 4, тільки якщо вони передбачені законом, мають одну з легітимних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть бути «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених вище цілей («Ігнатов проти Болгарії», № 50/02, пункт 32, 2 липня 2009 року).

Суд вважає, що таке обмеження права зацікавленої особи на вільне пересування кваліфікується як втручання на право за змістом статті 2 Протоколу № 4 (справа Ігнатова, пункт 33). Суд також зазначає, що сторони не заперечують, що втручання в права заявника, яке є предметом спору, було передбачене законом, а саме статтею 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», і мало легітимну мету захист прав інших осіб. Суд дотримується тієї ж думки. Проте думки сторін розходяться щодо пропорційності такого посягання. У зв`язку з цим Суд нагадує, що заходи, які обмежують свободу пересування людини, навіть якщо вони виправдані на момент їх вжиття, можуть стати непропорційними, якщо вони автоматично продовжуються протягом тривалого часу («Рінер проти Болгарії», № 46343/99, пункти 121, 23 травня 2006 року; «Фольдес і Фольдсне Хайлік проти Угорщини», № 41463/02, пункт 35, ЄСПЛ 2006-XII).

Що стосується самих обмежень, накладених у зв`язку з непогашеною заборгованістю, то Суд наголошує, що такі заходи виправдані тільки в тому випадку, якщо вони спрямовані на досягнення цілі у вигляді стягнення такої заборгованості («Напіяло проти Хорватії», № 66485/01, пункти 7882, 13 листопада 2003 року). Таким чином, влада не може продовжувати їх протягом тривалого часу без періодичного перегляду їх обґрунтованості (вищезгадана справа Рінера, пункти 122 і 124).

Національні суди задовольнили клопотання державного виконавця й заборонили заявнику залишати територію країни, встановивши, що він не повернув грошові кошти (див. пункт 15 вище). Таким чином, заборона заявнику залишати територію країни відповідає нормам національного законодавства. Разом з тим, з огляду на принцип пропорційності, Суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити та значною мірою така оцінка суб`єктивна; по-друге, це не може бути єдиною підставою для обмеження, яке є предметом спору, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. Відповідна служба має бути спроможна пояснити, яким чином заборона на поїздки може сприяти стягненню заборгованості з урахуванням конкретного випадку заявника та інших обставин справи. Однак у цьому випадку, на думку державних органів влади, які ініціювали й санкціонували цю міру, ні суд, ні державний виконавець не були компетентні скасовувати заборону або переглядати її доцільність і ефективність. Згідно з чинним у відповідний період національним законодавством і позицією державних органів влади щодо заявника, якщо заборону було введено, її можна було скасувати тільки після того, як зацікавлена особа повністю виплатить борг. На думку Суду, таке правило суперечить статті 2 Протоколу № 4 Конвенції. 32. Суд бере до відома реформу цивільного процесуального законодавства, яка дозволяє будь-якому боржнику ініціювати процедуру скасування обмежень на поїздки. Однак цю реформу було впроваджено після подій, що стали підставою для цієї заяви. З урахуванням цих чинників Суд робить висновок, що стосовно заявника вжито заходів, які були недостатньо обґрунтовані та які не можна було повторно розглянути або переглянути, доки не настане кінцевий термін повної оплати. Таким чином, Суд робить висновок, що держава не виконала зобов`язання, що випливає зі статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, із забезпечення того, щоб будь-яке втручання у право особи на виїзд зі своєї країни було виправданим і пропорційним з урахуванням обставин із самого початку й протягом усього періоду його дії. Відповідно, мало місце порушення права заявника на свободу пересування, гарантованого пунктом 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.

З огляду на висновки Європейського суду з визначення недоліків розгляду таких заяв національними судами, колегія суддів враховує, що ухвала суду першої інстанції, хоча і ухвалена з дотриманням норм ст. 377-1 ЦПК України, що діяла на момент ухвалення рішення у справі, однак судом не було з`ясовано намір боржника щодо несплати заборгованості або його намірене ухилення від виконання зобов`язань перед стягувачем, а державним виконавцем таких доказів не надавалось.

Разом з цим, колегія суддів відзначає, що таке обмеження у здійсненні конституційних прав ОСОБА_1 суперечить гарантованому у пункті 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції оскільки є довготривалим (період з 2016 року по 2023 включно), як наслідок, на час розгляду апеляційної скарги не має під собою легітимної мети такого обмеження в інтересах інших осіб, а твердження у поданні державного виконавця, що також зазначено і судом першої інстанції, як і зазначає про це стягувач у відзиві на апеляційну скаргу без надання будь-яких тому доказів, про те, що боржник не виконує добровільно вимоги виконавчого документу, не є підставою для такого обмеження.

Отже, суд першої інстанції, хоча і вірно визначився з характером подання державного виконавця, однак дійшов невірного висновку, оскільки такий спосіб обмеження прав ОСОБА_1 на виїзд за межі України є непропорційним і неспівмірним заходом, який не відповідає обставинам справи та є не обґрунтованим державним виконавцем і не доведеним належними і допустимими доказами, в розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року), що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 13 липня 2016 року із відмовою у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у виїзду ОСОБА_1 за межі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кочкарьова Сергія Валерійовича задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року скасувати.

В задоволенні подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Добриднік С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта