РІШЕННЯ

Іменем України

14.03.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Марків Ю.С.

за участі секретаря судового засідання Мучинської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивує тим, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2001 року, однак спільне життя у них не склалось та вони вже не проживають разом. Зазначає, що на розгляді Франківського районного суду м.Львова, станом на момент подання позову, перебувала цивільна справа про розірвання шлюбу між ними. 29.07.2022 року між ними було укладено договір про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, на підставі якого квартира АДРЕСА_1 перейшла в особисту приватну власність позивачки, відтак вона являється єдиним власником вищезазначеної квартири. Вказує, що відповідно до вищевказаного договору, відповідач зобов`язався протягом 7-ми днів з моменту підписання договору, вчинити усі необхідні дії по зміні реєстрації свого місця проживання, однак вказаного не вчинив.

Враховуючи вищевикладене, просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зобов`зати його здійснити усі необхідні дії по зміні реєстрації свого місця проживання.

Позивач в судове засідання не з`явилась, хоча й була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення такого.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак від представника такого надійшла заява, в якій просить проводити розгляд справи без їх участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечують.

Оскільки відповідач визнав, пред`явлений до нього позов і визнання відповідає позову, не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні та ухвалити рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, враховуючи наступне.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зареєстрованого в реєстрі за №700, посвідченого 29.07.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права вланості №306195019 від 29.07.2022 року.

Згідно з п.14 вищевказаного договору сторони домовились, що протягом 7-ми календарних днів з моменту підписання даного договору ОСОБА_2 зобов`язується вчинити всі необхідні дії по зміні реєстрації свого місця проживання з квартири АДРЕСА_1 на іншу адресу.

Як вбачається з довідки №733 від 01.09.2022 року, виданої ЛКП "Вулецьке", у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача в розумінні ст.64 ЖК України, оскільки рішенням Франківського районного суду м.Львова від 07.12.2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації ОСОБА_2 в спірній квартирі не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у нього права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Як стверджує позивач, вона має намір розпоряджатися квартирою, власником якої вона є на власний розсуд, реєстрація та проживання у такій квартирі відповідача перешкоджає у вчиненні таких дій, тому, на думку суду, вірною та обгрунтованою є вимога про те, що права позивача на підставі ст. 391 ЦК України, як власника, підлягають захисту шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

Відтак, враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, керуючись ст. 391 ЦК України, яка визначає право власника, у тому числі квартири чи житлового будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким законним шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити усі необхідні дії по зміні реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відтак, позовна вимога про зобов`язання відповідача здійснити усі необхідні дії по зміні реєстрації місця проживання задоволенню не підлягає, оскільки зняття осіб з реєстрації відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та зобов`язання відповідача вчинити певні дії не належить до повноважень суду.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.12,81,141,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 21.03.2023 року.

Суддя Марків Ю.С.