ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1287/22 Номер провадження 22-ц/814/2160/23Головуючий у 1-й інстанції Мирошникова О. Ш. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря: Гречки Є.В.

за участі позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Тарасенка І.О.,

представника відповідача адвоката Чабаненка В.О.,

розглянувши в м.Полтаві в режимі відеоконференції з Лубенським міськрайонним судом Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі

третя особа: Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області

за апеляційними скаргами ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року прийнятого під головуванням судді Мирошникової О.Ш. в м.Лубни, (дата складання повного тексту не зазначена)

та на додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року, прийнятого під головуванням судді Мирошникової О.Ш. в м.Лубни,-

в с т а н о в и в :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Зазначала, що 14 жовтня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір оренди належної їй земельної ділянки площею 2,7388 га, розташованої на території Новооріхівської сільської ради Лубенського району.

Умовами договору визначено строк оренди- 49 років та щорічна виплата орендної плати. Однак відповідач з 2015 року за останні 7 років орендну плату не виплатив, у зв`язку з чим просила розірвати зазначений договір оренди землі та стягнути на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надану правничу допомогу.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір оренди землі від 14 жовтня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 до фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 992,4 грн.

Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17863,2 грн.

Основне та додаткове рішення оскаржив ОСОБА_2 , який в апеляційних скаргах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Зазначає, що суд дав не вірну оцінку обставинам справи, не взявши до уваги, що на прохання позивача договір оренди було укладено на 49 років, крім того у жовтні 2014 року ОСОБА_1 конче необхідні були гроші і вона запропонувала йому продати належну їй земельну ділянку, про що нею особисто 20.10.2014 року написано розписку про одержання 74 092,52 грн. та в цей же день оформлено заповіт щодо цієї земельної ділянки на ім`я ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений секретарем Новооріхівської сільської ради.

Крім того, вказує, що він щорічно сплачував за ОСОБА_1 обов`язкові платежі з нарахованої орендної плати : податок з доходу фізичних осіб та військовий збір.

Відносно додаткового рішення суду вказує, що позивачем та її представником до закінчення судових дебатів не було заявлено суду про намір подати відповідні докази про понесені судові витрати за надану правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_1 як орендодавцем та ПП ОСОБА_2 як орендарем 14 жовтня 2014 року був укладений договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано 18.11.2014 році в реєстраційній службі Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області.

Згідно умов договору в оренду передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новооріхівської сільської ради Лубенського району площею 2,7388 га строком на 49 років ( п.п.1,2,8 договору).

За змістом пункту 9,11 договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі з врахуванням коефіцієнтів індексації , що на момент укладання договору становить 2222,78 грн. на рік та вноситься у строк до 31 грудня поточного року.

Згідно з пунктом 37 договору оренди землі його дія припиняється шляхом розірвання за взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

20.10.2014 року ОСОБА_1 склала заповіт, в якому належну їй земельну ділянку (пай) для ведення сільськогосподарського виробництва на території Новооріхівської сільської ради площею 2,7388 га, заповіла ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що відповідач надав суду розписку, в якій зазначено, що 20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в повному обсязі грошові кошти за свій земельний пай за повну собівартість, яка становить 74092,52 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду відповідних доказів сплати ним орендної плати позивачу за період 2015-2021 роки, відхиливши як доказ оплати орендної плати розписку ОСОБА_1 від 20 жовтня 2014 року.

Однак, колегія суддів не може погодитись з даним висновком.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями статті 32 Закону передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на те, що відповідачем не виплачено орендну плату за 2015-2021 роки.

Проте встановлено, що 20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 отримала від орендаря ОСОБА_2 кошти в сумі 74092,52 грн.

Зміст розписки, написаної ОСОБА_1 в цей день, однозначно свідчить про те, що вона отримала за свій земельний пай гроші в повному обсязі (а.с.53).

В цей же день нею складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Новооріхівської сільської ради про те, що належну їй земельну ділянку (пай) для ведення сільськогосподарського виробництва на території Новооріхівської сільської ради площею 2,7388 га, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіла на ім`я ОСОБА_2 (а.с.54).

Зазначене свідчить, що позивач погодилась на отримання орендної плати авансом за майбутні періоди згідно з укладеним договором оренди землі у загальному розмірі 74092,52 грн., а також дії орендаря, який сплатив вказану суму, то можливо дійти висновку, що сторони погодили у письмовій формі вказаний порядок сплати орендної плати, і цей порядок було реалізовано сторонами, отже у орендаря відсутня заборгованість перед орендодавцем по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Умови договору оренди землі про сплату орендної плати за майбутні періоди можуть бути погоджені сторонами договору оренди у формі, передбаченій статтею 14 Закону України «Про оренду землі» Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 321/329/17 та від 20 листопада 2019 року у справі № 704/236/17.

Позивач у цій справі не довів істотного порушення орендарем умов договору, позбавлення його права на те, на що він розраховував при укладенні договору оренди (стаття 651 ЦК України).

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не заявлено вимог про стягнення з відповідача заборгованості за спірний період ніби-то невиплати по орендній платі згідно умов договору.

ОСОБА_1 , яка достовірно була обізнана із умовами договору оренди землі та перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, протягом семи років не заявлено жодної претензії ОСОБА_2 щодо виплати їй щорічно орендної плати.

Між тим, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, визначених ст.3 ЦК України, зокрема, добросовісності, яка передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, вбачається, що ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, не заперечуючи факту написання нею власноручно розписки про отримання 20 жовтня 2014 року значної суми грошових коштів, на даний час стверджує про неотримання нею орендної плати.

У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не спростувала належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту написання нею розписки про отримання 74092,52 грн. в рахунок виплати орендної плати, у зв`язку з чим слід відмовити у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність, так як позивачем не доведено факт систематичного порушення умов договору оренди земельної ділянки щодо своєчасної сплати орендної плати, що давало підстави для розірвання такого договору.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Підлягає скасуванню також і додаткове рішення, як таке, що випливає з основного.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, колегія суддів виходить з положень ч.2 ст.141 ЦПК України, в якій передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, на користь відповідача з позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 1488 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року та додаткове рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 жовтня 2022 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1488 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.03.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна