Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 761/21924/20

провадження № 61-10338св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - громадянин Республіки Кіпр ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 - адвоката Льовочкіної Валерії Михайлівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Сіромашенко Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Льовочкіна В. М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 травня 2004 року по 08 лютого 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_2 , під час якого ними набута у спільну сумісну власність за спільні кошти квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з потребою у коштах та тим, що на Софіївській площі, куди виходять фасад будинку, в якому розміщена спірна квартира, систематично почали проводитись масові заходи із великим скупченням людей, що впливає на комфорт і затишок у разі використання жилого приміщення для проживання, ними спільно прийнято рішення продати спільно належну їм квартиру.

Вирішенням питання, пов`язаним з продажом квартири, повинна була займатись ОСОБА_2 , яка повідомила його, що за законодавством України для укладення договору одним із подружжя з розпорядження спільним нерухомим майном необхідна нотаріально посвідчена згода другого з подружжя. Текст такої згоди, складеної англійською та українською мовами, ОСОБА_2 надала йому, який її підписав і засвідчив справжність свого підпису у нотаріуса м. Ліммасол, Республіка Кіпр, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З середини 2019 року колишнє подружжя перестало спілкуватись, тому він вирішив провести поділ спільного нажитого ними майна як подружжя, зокрема і квартири АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 29 січня 2020 року йому стало відомо, що 04 липня 2016 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру своїй дочці - ОСОБА_3 , а остання 23 травня 2017 відчужила її за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що він ніколи не надавав згоду на відчуження квартири шляхом дарування, без отримання коштів за неї. Кошти йому були потрібні для забезпечення їхньої спільної дитини - дочки Вірджінії, 2004 року народження. Українською мовою він не володів взагалі, переклад довіреності з англійської на українську мову був виконаний неправильно, про що знала ОСОБА_3 , оскільки вільно володіє українською та англійською мовами.

З урахуванням зазначеного, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 04 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А. О., реєстраційний номер № 218, та витребувати на його користь у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року у задоволені позову громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надав згоду на відчуження спірної квартири в будь-якій спосіб, а не лише шляхом її продажу, що підтверджено висновками лінгвістичної експертизи щодо змісту згоди позивача, наданої ОСОБА_2 . При цьому позивач не надав безспірних доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо надання згоди на відчуження спірної квартири лише шляхом її продажу.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач надав згоду ОСОБА_2 на відчуження спірної квартири в будь-якій спосіб, а не лише шляхом її продажу, що підтверджується висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 12 серпня 2021 року № 20196/21-61, не оспорював свій підпис у заяві про згоду на відчуження квартири від 26 січня 2016 року. Суд першої інстанції при ухваленні рішення порушень норм права не допустив.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним.

Апеляційний суд зазначив, що витребування майна із чужого незаконного володіння, з огляду на обставини справи, є неефективним способом захисту, оскільки спірна квартира була у спільній власності подружжя, а отже, позивач не може порушувати питання про витребування всієї квартири на свою користь.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2022 року представник громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 - адвокат Льовочкіна В. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не містять мотивів відхилення доводів позивача щодо визнання договору дарування недійсним у зв`язку із тим, що у згоді не було вказано імені особи, яка може бути обдарованою. Спільним майном подружжя на підстав норм СК України повинні розпоряджатися за спільною згодою.

Покладений судом в основу рішення суду висновок експерта від 12 серпня 2021 року не відповідає встановленим щодо доказу критеріям допустимості, достовірності, достатності, оскільки на офіційній сторінці Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, розміщеній у мережі Інтернет, відсутня будь-яка інформація про можливість проведення цією установою експертиз якості перекладу (відповідності перекладеного тексту оригіналу) та наявність у ній кваліфікованих експертів для проведення таких досліджень, до проведення експертизи в якості фахівця було залучено ОСОБА_8 , яка самостійно виконала експертизу, у незаконний спосіб легалізувала проведену нею роботу у форму експертного дослідження.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик експерта та призначення повторної лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи.

Також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи суд апеляційної інстанції.

Підставами касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 161/9138/16-ц (провадження № 61-8232св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18), від 22 квітня 2021 року у справі № 320/1897/14-ц (провадження № 61-14353св20); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про виклик експерта та про призначення повторної експертизи.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Олексієнко З. О., представник ОСОБА_3 - адвокат Мужилівська Н. М. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова А. О. подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2022 року зупинено дію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року в частині скасування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 травня 2004 року між громадянин Республіки Кіпр ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням суду по сімейним справам Лімассол юрисдикції про розірвання шлюбу у справі 562/2016 від 08 лютого 2017 року.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2008 року придбала квартиру АДРЕСА_1 . Квартира набута за спільні кошти подружжя за час шлюбу і є спільним майном подружжя.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 січня 2020 року № 198096456, ОСОБА_2 04 липня 2016 року подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2017 року відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що згоду на відчуження спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю, він надав ОСОБА_2 лише шляхом її продажу, а не в будь-який інший спосіб, а тому ОСОБА_2 не мала права дарувати спірну квартиру своїй дочці - ОСОБА_3 . Кошти він не отримав, а вони йому були потрібні для забезпечення їхньої спільної дитини - дочки Вірджінії, 2004 року народження.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 60 СК України) містять положення, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені положення закону не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Згідно з частинами першою-третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

12 червня 2020 року Українським бюро лінгвістичних експертиз проведена лінгвістична експертиза на підставі заяви представника за довіреністю Дер Гарабедян Кеворка - ОСОБА_9 від 08 травня 2020 року.

За результатом проведеного дослідження, зафіксованого у висновку від 12 червня 2020 року № 056/114, зазначено, що є лінгвістичні підстави констатувати, що в перекладі згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, допущено суттєву помилку: зміст англійського тексту заяви (згоди) в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: « АДРЕСА_2 » не ідентичний його перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…»?

Відмінність між англійським текстом і його українським перекладом полягає в тому, що в англійському тексті визначено єдиний спосіб відчуження квартири - її продаж; на противагу, у відповідному місці українського перекладу сказано, що продаж квартири є одним із можливих способів відчуження квартири (на це вказує в тому числі). Таким чином, український переклад істотно змінює загальний зміст висловлення і неправдиво представляє волевиявлення підписанта, відображене в англійському тексті.

У тесті заяви (згоди) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , викладеному англійською мовою, передбачена можливість відчуження квартири тільки шляхом купівлі-продажу. У зазначеному тексті немає слів, висловів чи будь-яких інших текстових елементів, у яких було б представлено інформацію про можливість відчуження квартири за іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином.

Згідно з висновком від 30 червня 2021 року, складеним експертом - завідувачкою кафедри прикладної лінгвістики, порівняльного мовознавства та перекладу факультету іноземної філології Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова, докторкою філологічних наук, професоркою Леміш Н. за заявою адвоката Гальчанського Є. О. - представника ОСОБА_4 .

За результатами проведеного дослідження встановлено наступне.

Щодо першого питання - є лінгвістичні питання підстави констатувати, що переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifе… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…», українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…» є адекватним за змістом. Іншими словами, український переклад англомовного фрагмента, що був об`єктом лінгвістичної експертизи, є правильним.

Щодо другого питання - у тексті заяви (згоди) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , викладеній англійською мовою, використання юридичного терміна «to alienate» припускає інші способи відчуження, оскільки у своєму визначенні містить такі компоненти значень як «передача», «право», «майно», «інший», «особа», «будь-який», «спосіб», що не зводить відчуження квартири до єдино можливого способу - продажу.

12 серпня 2021 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у цивільній справі № 761/21924/20 проведено судову лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу за заявою адвоката Ханіна С. Г., який діяв в інтересах громадянина ОСОБА_4 , від 25 лютого 2021 року.

Відповіді щодо поставлених питань:

1. Переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині «I …give consent to my wifе… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» викладений правильно.

Переклад згоди Республіки Кіпр ОСОБА_1 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifе… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» є ідентичним за змістом перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…».

2. У заяві (згоді) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , викладеній англійською мовою, визначено можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі продажу, правочином. Слова, які конкретно визначають можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином, наведено в дослідницькій частині цього висновку.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказамиза правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, в основу судового рішення поклав виключно висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 12 серпня 2021 року № 20196/21-61.

Суди жодним чином не досліджували інші надані сторонами докази, доводи та аргументи позивача, що є порушенням вимог статей 89, 265, 382 ЦПК України.

Статті 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, провадження № 61-27879св18.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Довіреність же як один із способів представництва дає можливість або зобов`язує представника вчинити в майбутньому правочин від імені особи, яку представляють ( частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті ЦК України тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

Аналіз змісту згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 , наданої ОСОБА_2 на відчуження квартири, суди взагалі не здійснили, обмежившись висновками експертиз, тобто надали перевагу лише одному доказу, що є недопустимим з огляду за зміст принципу змагальності цивільного судочинства. Вказане свідчить, що правила, встановлені статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови згоди як правочину.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови згоди на відчуження квартири, тому суду потрібно було застосовувати тлумачення contra proferentem, про що неодноразово зазначав Верховний Суд (див., зокрема: постанову від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17; від 25 березня 2020 року у справі № 756/1381/17-ц, провадження № 61-30637св18 та інші).

При цьому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вже звертала увага на те, що тлумачення приватно-правових норм має бути розумним та вказала, що «загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства» (див: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18).

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору та відмові громадянину Республіки Кіпр ОСОБА_1 у позові, маючи докази, які, на думку позивача, свідчать про порушення його прав, послалися лише на висновки експертизи. Проте принцип справедливості передбачає рівність сторін спору та пошук законного компромісу, який би не ставив одного з учасників у менш сприятливе становище.

Принцип справедливості має особливе значення. Він найбільше виражає загальносоціальну суть права, прагнення до пошуку компромісу між учасниками правових зв`язків, між особою та суспільством, громадянином та державою. Принцип справедливості вимагає, щоб правосуддя здійснювалося на законних і чесних підставах. Справедливе рішення суду - те, яке основане на принципі верховенства права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, пункт 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 пункт 38).

У порушення вищенаведеного суди попередніх інстанцій не з`ясували зміст правочину, яким є згода позивача на відчуження нажитої під час шлюбу квартири, рівність інтересів сторін у справі та дотримання їх балансу, не встановили, яка саме була домовленість сторін на відчуження квартири на підставі сукупності доказів у їхньому взаємозв`язку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, порушення норм процесуального права допущені обома судами, які не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, то справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_1 - адвоката Льовочкіної Валерії Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець