ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2023 року м. Чернівці Справа № 718/2219/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: акціонерне товариство «Таскомбанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Маслюк Л.О., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року АТ «Таскомбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 116 201,06 грн, що складається із: 79 289,68 грн заборгованості по тілу кредиту; 8,55 грн заборгованості по річним процентам; 36 902,83 грн заборгованості по щомісячним процентам.

Свої вимоги мотивувало тим, що між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № від 18.02.2020 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 79 289,68 грн.

Вказувало, що 20.02.2020 року право вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року.

23.08.2022 року Банком направлено повідомлення-вимогу на ім`я ОСОБА_1 з вимогою достроково повернути заборгованість.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 09.09.2022 року виникла заборгованість у загальному розмірі 116 201,06 грн, у тому числі: заборгованість по тілу кредиту 79 289,68 грн, заборгованість по відсоткам 8,55 грн, заборгованість по комісії 36 902,83 грн, пеня на суму простроченої заборгованості 0,00 грн, штраф 0,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Провадження №22-ц/822/170/23

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № від 18.02.2020 року в розмірі 116 201,06 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Із вказаним рішенням сторона відповідача не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку, вважає останнє незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем, а АТ «Таскомбанк» неналежним позивачем, оскільки між зазначеними сторонами не укладався договір.

Посилається на те, що в позовній заяві та доданих до неї матеріалів відсутні підтвердження отримання коштів відповідачем, тобто первинних фіскальних документів.

Наголошує на тому, що згідно позовних вимог позивач просив стягнути заборгованість по щомісячних процентах у розмірі 36 902,83 грн, однак згідно розрахунку зазначена сума значиться як комісія.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Таскомбанк» просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. В якості додатків до відзиву додано копію повідомлення про відступлення права вимоги від 18.02.2020 року, платіжного доручення № від 18.02.2020 року, платіжної інструкції № від 19.02.2020 року, витягу з реєстру оплачених страховок ЗАТ СК «ТАС» за 19.02.2020 року, бухгалтерської довідки про оплату початкових процентів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з обставин справи та їх доведеності з посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, та зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що між сторонами виникли договірні правовідносини, за якими відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позивачеві кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними.

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 18.02.2020 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № від 18.02.2020 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 79 289,68 грн (а.с.4).

Згідно із паспортом кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №4552283 ОСОБА_1 отримала кредитні кошти на будь-які законні цілі у розмірі 79 289,68 грн на строк 48 місяців зі сплатою 0,01 % річних від суми боргу та 3,00 % місячних від суми кредиту. Визначено орієнтовну загальну вартість кредиту для позичальника за весь час користування кредитом у розмірі 193 484,03 грн та графік платежів (а.с.5-6).

20.02.2020 року ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» право вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року, за умовами п.2.2. сторони погодили, що первинний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний надати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри прав вимог є невід`ємною частиною цього договору (а.с.7-8).

Згідно реєстру прав вимоги до договору №ТАСЦФР-10-2016 від 20.02.2020 року позивачем набуто право вимоги до ОСОБА_1 (а.с.9-11).

23.08.2022 року Банком направлено повідомлення-вимогу на ім`я ОСОБА_1 з вимогою достроково повернути заборгованість (а.с.23-25).

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № від 18.02.2020 року станом на 09.09.2022 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у загальному розмірі 116 201,06 грн, у тому числі: заборгованість по тілу кредиту 79 289,68 грн, заборгованість по відсоткам 8,55 грн, заборгованість по комісії 36 902,83 грн, пеня на суму простроченої заборгованості 0,00 грн, штраф 0,00 грн (а.с.13).

З виписок по особовому рахунку вбачається прострочена заборгованість у ОСОБА_1 за кредитним договором № від 18.02.2020 року (а.с.14-22).

З доданих до відзиву копії документів вбачається, що ОСОБА_1 18.02.2020 року своїм підписом погодилася з відступленням ТОВ «ФК «ЦФР» на користь АТ «Таскомбанк» прав вимоги за кредитним договором № від 18.02.2020 року, визнала АТ «Таскомбанк» кредитором.

Згідно платіжного доручення №І218892594 від 18.02.2020 року ОСОБА_1 було переказано до запитання грошові кошти в сумі 73 000 грн, надання кредиту згідно КД № від 18.02.2020 року.

В силу вимог частин першої, другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В спірному випадку між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір в письмовій формі в спосіб підписання заяви, паспорту кредиту та умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 17.01.2020 року, що складають єдиний кредитний договір.

В силу ст.627 ЦК України сторони дійсно є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між АТ «Таскомбанк», який є правонаступником ТОВ «ФК «ЦФР», та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Інформація стосовно умов кредиту, щомісячної плати за кредитом була доведена до відома позичальника, що підтверджується підписами ОСОБА_1 .

Відповідачем спірний договір не оскаржувався, а також вказаний договір чи його частини недійсними не визнані.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неналежного позивача та неналежного відповідача, то колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Зазначене узгоджується з висновком ВС у постанові від 25 жовтня 2022 року в рамках справи №607/14378/21.

Як вбачається з матеріалів справи та наведених вище обставин АТ «Таскомбанк» є правонаступником ТОВ «ФК «ЦФР» та набуло право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року, що також підтверджується і копією реєстру прав вимоги до договору №ТАСЦФР-10-2016 від 20.02.2020 року.

Відповідно і ОСОБА_1 є належним відповідачем у вказаній справі, так як не виконує вимоги кредитного договору, за яким позивач набув право вимоги, що, в свою чергу, спростовує доводи апелянта.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність підтвердження отримання коштів відповідачем, тобто первинних фіскальних документів, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

В матеріалах справи наявні виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 18.02.2020 року по 09.09.2022 року (а.с.14-22).

Так, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма, закріплена у п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75.

В п.63 вказаного Положення визначено, що виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц.

Таким чином, надані банком виписки по особовому рахунку позичальника у сукупності з платіжним дорученням №І218892594 від 18.02.2020 року, витягом з реєстру оплачених страховок про оплату ОСОБА_1 страховки, іншими зібраними у справі доказами підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку, не спростовано будь-яким контррозрахунком сторони відповідача. Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що в разі неотримання кредитних коштів за підписаним нею 18.02.2020 року кредитного договору, ОСОБА_1 до пред`явлення до неї цього позову не вжила жодних заходів на спростування цього, що свідчить про неспроможність її доводів.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення заборгованості по щомісячним процентам в розмірі 36 902,83 грн, колегія суддів відзначає наступне.

Дійсно, з вимог позовної заяви вбачається, що позивач крім іншого, просив стягнути заборгованість по щомісячним процентам у розмірі 36 902,83 грн, а з доданого розрахунку заборгованості станом на 09.09.2022 року вказана сума 36 902,83 знайшла своє відображення в графі «заборгованість по комісії», а тому ототожнення судом наведених складових загальної заборгованості є безпідставним.

Вказана вимога про стягнення заборгованості по щомісячним процентам задоволенню не підлягає, оскільки її розмір, початок і кінець періоду її нарахування позивачем належними та допустимими доказами не доводилась.

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належну оцінку наданим сторонами доказам та доводам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення вимоги у зазначеній частині.

За наведеного доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження, у зв`язку з чим рішення суду в частині стягнення заборгованості по щомісячним процентам у розмірі 36 902,83 грн слід скасувати та у вказаній вимозі відмовити.

В силу п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім іншого, сторона апелянта в апеляційній скарзі та заяві від 09.03.2023 року вказала на наміри заявити до стягнення вартість правової допомоги у розмірі 25 000 грн, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, а тому судом апеляційної інстанції не вирішується.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При зверненні до суду з позовом АТ «Таскомбанк» сплатив судовий збір в розмірі 2481 грн (а.с.28).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3721,50 грн (а.с.50, 59).

Як вбачається з постанови суду апеляційної інстанції позовні вимоги позивача задоволено частково на 68,24% та частково задоволено вимоги апеляційної скарги на 31,76%, а тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також не може бути залишене в силі.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» слід було б стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції 1693,03 грн, а з АТ «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 за перегляд справи в суді апеляційної інстанції 1 181,95 грн.

З урахуванням наведеного та взаємозаліку понесених витрат по сплаті судового збору з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» слід стягнути судовий збір в розмірі 511,08 грн.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року в частині задоволення позовної вимог акціонерного товариства «Таскомбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по щомісячним процентам у розмірі 36 902, 83 грн скасувати.

У задоволенні зазначеної вимоги акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» судові витрати в розмірі 511 (п`ятсот одинадцять) грн 08 коп.

В решті рішення суду залити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.