КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/2620/22

Апеляційне провадження 22-ц/824/2847/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В, Ящук Т.І.

при секретарі Кролівець О.В.

сторони

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану через представника Сокуренко Наталію Вікторівну, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Тиханського О.Б, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

у вересні 2022 року АТ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути на свою користь 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання у сумі 28 130,56 доларів США.

В обґрунтування позову зазначало, що 21.04.2008 між сторонами укладено кредитний договір.

Оскільки відповідач порушив умови договору рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2010 з нього стягнуто заборгованість по кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалення рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки догорів діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Оскільки за рішенням суду стягнуто заборгованість з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, а саме до 17.02.2010, то за період після ухвалення рішення, а саме з 21.04.2010 по 15.03.2020 відповідач має сплатити 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.11.2022 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не враховано, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2010 відповідачем не виконано. Після ухвалення рішення погашень за кредитним договором не надходило. Суд не звернув уваги, що відповідач мав усі можливості виконати судове рішення та погасити встановлену ним заборгованість добровільно в будь - який момент, а банк не відмовлявся прийняти належне виконання, запропоноване боржником. Відтак внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення. Оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що АТ «Приватбанк» свідомо або несвідомо не скористався правами, що були надані відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2010, що призвело до непорозумінь між сторонами. Вважає, що саме недобросовісна поведінка позивача призвела до того, що квартира не була реалізована, а заборгованість за кредитом не погашена, а відтак і не можливо визначити розмір грошового зобов`язання, на яке нараховується 3 %. .

У судовому засіданні представниця позивача Хитрова Л.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомленийу встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у йоговідсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представниці позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К2М0G9.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 430 000 грн, зі сплатою 15,00 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 21-го числа кожного місяця. Кредит надавався строком погашення не пізніше 21.10.2018 на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

23.03.2010 рішенням Обухівського районного суду Київської області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 112 333,98 доларів США, що складає 898 671,84 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № К2М0G9 від 21.04.2008) ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідачем подано заяву про застосування позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що неможливо визначити розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки позивачем не надано інформації про реалізацію предмету іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

У частині п`ятій цієї статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зобов`язання, яке визначено у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2010 зводиться до сплати грошей та в рахунок погашення заборгованості звертається стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки позивачем не надано доказів реалізації позивачем предмету іпотеки, то неможливо визначити чи є заборгованість за кредитним договором, за вирахуванням коштів, які б мали бути зараховані після реалізації предмета іпотеки, та у разі наявності залишку заборгованості, визначити її розмір.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідач після рішення суду про стягнення з нього заборгованості у добровільному прядку не сплатив заборгованість, то має платити 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання суперечать вимогам закону.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Позивач звертаючись до суду з позовом у 2010 році про стягнення заборгованості за кредитним договором сам обрав спосіб захисту порушеного права та заявив вимоги про дострокове стягнення з позичальника всієї суми заборгованості, а також визначив спосіб реалізації предмета іпотеки, як продаж предмета іпотеки з укладанням банком договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Відтак відповідач не міг внести будь - які грошові кошти на погашення заборгованості, отримані від продажу належної йому квартири, яка була предметом іпотеки, оскільки право продажу цієї квартири надано банку.

У разі реалізації предмета іпотеки банком, позивач мав зарахувати отримані від продажу квартири кошти в рахунок погашення заборгованості, визначеної у рішенні суду, та вимагати від боржника сплати залишку заборгованості, якщо отриманих від продажу коштів недостатньо для погашення всієї суми боргу. У разі ж відмови боржника від добровільного виконання, передати виконавчий лист для примусового виконання у межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Саме за вказаних умов грошове зобов`язання вважалося б простроченим.

У даній справі встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» на власний розсуд не вчинив будь - яких дій щодо реалізації предмета іпотеки самостійно та не передавав виконавчий лист до виконавчої служби для примусового виконання.

Представниця позивача при розгляді справи в апеляційному порядку спочатку зазначила, що банк не зміг продати предмет іпотеки, оскільки було введено мораторій на продаж іпотечного майна.

Разом з тим, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», прийнято 03.06.2014, тобто через чотири роки після ухвалення рішення про стягнення боргу.

Надалі представниця позивача вказала, що неможливо було реалізувати предмет іпотеки через неправомірні дії відповідача, який перешкоджав укладенню договору купівлі - продажу. Проте, матеріали справи не містять будь - яких доказів на підтвердження таких доводів. Більш того, представниця позивача так і змогла вказати, які саме конкретні дії вчинив позивач для реалізації предмета іпотеки та які саме дії відповідача стали перешкодою для укладення банком договору купівлі - продажу квартири.

Абзац другий резолютивної частини рішення Обухівського районного суду Київської області від 23.03.2010 вказує на те, що з позичальника стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 112 333,98 доларів США, що складає 898 671,84 грн. Відтак доводи представниці позивача про те, що банк не звертався до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, оскільки воно не підлягає примусовому виконанню суперечать змісту судового рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Не вчинення позивачем будь - яких дій, направлених на реалізацію свого права на реалізацію предмета іпотеки чи на отримання заборгованості, стягнутої за рішенням суду у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» протягом десяти років лише з тією метою, щоб на суму заборгованості нарахувати 3 % річних суперечить принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Для правильного застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідним є, щоб грошове зобов`язання було дійсним, тобто щоб позивач не втратив право на отримання грошових коштів, визначених у рішенні суду, а також визначення розміру такого зобов`язання.

У даному спорі банк залишив за собою право продажу квартири, яка належить відповідачу, та не реалізуючи таке своє право, вважає можливим нараховувати до безкінечності 3 % річних на усю суму боргу, що суперечить приписам ст. 625 ЦК України.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів розмір грошового зобов`язання, яке є дійсним, а відтак і не довів право на отримання 3 % річних.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду лише з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 07.03.2023.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук