Номер провадження 2/754/1753/23
Справа №355/2200/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07 березня 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Довгань Г.А.

за участю відповідача: ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Баришівського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просить зменшити розмір аліментів, визначених заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 30.08.2017 року, та рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20.09.2018 про стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з частини на 50% встановленог прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня встановлення у ОСОБА_2 1 групи інвалідності. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 26.10.2022 по справі № 355/2200/21 за підсудністю справу передав на розгляд до Деснянського районного суду м. Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.01.2023 року справу прийнято до провадження Деснянського районного суду м. Києва.

Позивач в судове засідання не з`явився про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин не явки суду не повідомив, в той же час подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказувала на те, що позивач всупереч вимогам законодавства України та нормам моралі суспільства просить суд зменшити розмір аліментів, які встановлені судами, тобто менше ніж (25%) з усіх видів доходів та менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини певного віку і без будь-якої аргументації. Долучивши до позовної заяви медичні довідки за 2019 - 2020 рік., але ж доньку свою до нас відправив, не давши їй ні одежи, взуття, книжок, що ми ж їй і купляли, аж 24.02.2017. І з того часу він сам не заплатив на свою дитину ні копійки. Ні разу не поздоровив із Днем народження, ні разу не провідав її у лікарні, у школі. Ні разу нею не цікавився. А також позивач скрив від суду, що він систематично ухиляється від виконання свого прямого обов`язку, як батька дитини утримувати її до повноліття і як наслідок виникла велика заборгованість. Своїми діями позивач по справі просить суд першої інстанції відмінити рішення Верховного Суду України для того щоб погіршити рівень життя своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був би достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та за допомогою суду унеможливити створення умов, необхідних для всебічного розвитку ОСОБА_3 . Відповідно до ст. 51 Конституції України Шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» Батьки або особа, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 вказаного закону, права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Зазначені норми права указують на ту обставину, що вимоги позивача є протизаконними і суперечать моральним засадам суспільства. Звертаю увагу суду, що позивач не тільки злісно ухиляється від сплати аліментів, але і не бере ніякої участі у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами, а саме у зв`язку з розвитком здібностей дитини та найняття репетиторів по шкільних дисциплінах для підготовки дитини до вступу у коледж, а також з її хворобою. Особливу увагу звертаю суд на ту обставину, що позивач проживає спільно із своєю співмешканкою ОСОБА_5 , яка ні де не працює і ніколи не працювала, з її неповнолітнім сином на утримання якого аліменти не сплачуються. До позивача приходить мати співмешканки і її старший брат, які також ніде не працюють та влаштовують постійні п`янкі-гулянки із-за чого внучка відповідачки ОСОБА_3 , піклуванням якої вона займається категорично відмовилася проживати з батьком. Так на утриманні за свій власний рахунок групи непрацюючих осіб у позивача вистачає коштів, а на виконання свого батьківського обов`язку з утримання неповнолітньої дитини до повноліття йому коштів не вистачає, і він заради цього бажає взагалі відмовитися від сплати аліментів.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України).

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

З матеріалів справи убачається, що рішенням Березанського міського суду Київської області від 30.08.2017 року, та рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20.09.2018 про стягнення з ппозивача на користь відповідача аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення нею повноліття.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказував на те, що він є інвалідом 1 групи і наразі потребує великих затрат на лікування, і не в спромозі виплачувати аліменти в такому розмірі.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог вказувала на те, що позивач всупереч вимогам законодавства України та нормам моралі суспільства просить суд зменшити розмір аліментів, які встановлені судами, тобто менше ніж (25%) з усіх видів доходів та менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини певного віку і без будь-якої аргументації. Долучивши до позовної заяви медичні довідки за 2019 - 2020 рік., але ж доньку свою до нас відправив, не давши їй ні одежи, взуття, книжок, що ми ж їй і купляли, аж 24.02.2017. І з того часу він сам не заплатив на свою дитину ні копійки. Ні разу не поздоровив із Днем народження, ні разу не провідав її у лікарні, у школі. Ні разу нею не цікавився. А також позивач скрив від суду, що він систематично ухиляється від виконання свого прямого обов`язку, як батька дитини утримувати її до повноліття і як наслідок виникла велика заборгованість. Своїми діями позивач по справі просить суд першої інстанції відмінити рішення Верховного Суду України для того щоб погіршити рівень життя своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був би достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та за допомогою суду унеможливити створення умов, необхідних для всебічного розвитку ОСОБА_3 . Відповідно до ст. 51 Конституції України Шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» Батьки або особа, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 вказаного закону, права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Зазначені норми права указують на ту обставину, що вимоги позивача є протизаконними і суперечать моральним засадам суспільства. Звертаю увагу суду, що позивач не тільки злісно ухиляється від сплати аліментів, але і не бере ніякої участі у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами, а саме у зв`язку з розвитком здібностей дитини та найняття репетиторів по шкільних дисциплінах для підготовки дитини до вступу у коледж, а також з її хворобою. Особливу увагу звертаю суд на ту обставину, що позивач проживає спільно із своєю співмешканкою ОСОБА_5 , яка ні де не працює і ніколи не працювала, з її неповнолітнім сином на утримання якого аліменти не сплачуються. До позивача приходить мати співмешканки і її старший брат, які також ніде не працюють та влаштовують постійні п`янкі-гулянки із-за чого внучка відповідачки ОСОБА_3 , піклуванням якої вона займається категорично відмовилася проживати з батьком. Так на утриманні за свій власний рахунок групи непрацюючих осіб у позивача вистачає коштів, а на виконання свого батьківського обов`язку з утримання неповнолітньої дитини до повноліття йому коштів не вистачає, і він заради цього бажає взагалі відмовитися від сплати аліментів.

Згідно ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статтею 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини»). Крім того, ВС вказує також на те, що СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

Згідно роз`яснень, які містять в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З аналізу даних правових норм вбачається, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.

Під зміною матеріального положення розуміється, зокрема, погіршення майнового положення платника аліментів.

В процесі здійснення виплат на утримання дітей можуть виникнути обставини, які істотно впливають на матеріальне становище нової сім`ї. Вони можуть бути різноманітними, однак головний критерій один - досить серйозний вплив на фінансове становище платника.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я.

Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи даний спір судом враховано, всі доводи позивача та відповідача, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги не доведені та не підтверджені належними доказами. Зокрема, позивачем взагалі не надано доказів, який матеріальний стан та стан його здоровя був на момент винесення рішення про стягнення аліментів та доказів (для порівняння) на момент розгляду даної справи. Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено копію пенсійного посвідчення термін дії якого на момент розгляду справи закінчився.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 75, 76, 79, 80, 82 СК України, ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 141, 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

позовні ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про зменшення розміру аліментів - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 )

відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 )

Повний текст рішення складено 15.03.2023 року.

Суддя: Н.Г.Таран