Провадження №2/523/1119/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2023 р. Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Бузовського В.В.,

при секретарі Петровської О.П.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договору дарування недійсним, -

встановив:

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом та просять суд визнати договір дарування від 20.12.2019 року, 13/25 частин домоволодіння під номером АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2995.

В обґрунтування вимог посилалися на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2014 р., позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_5 привести до первісного стану земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суму завданої в результаті неправомірних дій матеріальної шкоди у розмірі 221 176 гривень 05 копійок. В іншій частині заявленого до ОСОБА_5 позову відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7 відмовлено повністю. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 року, Рішення Суворовського районного суду від 25.06.2014 р. залишено без змін. Постановою Верховного суду від 30.10.2019 р. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2014 р. та Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 р. залишено без змін. Також Постановою Верховного суду вирішено поновити виконання Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2014 р. та Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 р. З метою ухилення від виконання вищезазначених судових рішень ОСОБА_5 стала робити свідомі дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, яким вона володіла, а саме вона подарувала своїй дочці - ОСОБА_6 13/25 частин домовладения під номером АДРЕСА_1 ). Відповідачка ОСОБА_6 , стала власником 13/25 частин вказаного домоволодіння, а 12/25 частин домоволодіння вона отримала в дар від своєї бабусі ОСОБА_8 . З метою приховування свого нерухомого майна, ОСОБА_5 подарувала своїй дочці 13/25 частин домоволодіння, для того щоб у ОСОБА_5 не виявилося в наявності ніякого майна та не можливо було звернути стягнення органами державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про приведення об`єкта в первинний стан, відшкодування майнової та моральної шкоди. Позивачі вважають, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали фіктивний договір, оскільки договір ОСОБА_9 був укладений щоб уникнути відповідальності. На підставі вищевикладеного, з підстав передбачених ст.229-233 ЦК України, позивачі просять суд визнати вищевказаний договір дарування недійсним.

Позивач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність.

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2014 р., позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_5 привести до первісного стану земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суму завданої в результаті неправомірних дій матеріальної шкоди у розмірі 221 176 гривень 05 копійок. В іншій частині заявленого до ОСОБА_5 позову відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7 відмовлено повністю (а.с.10-11).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 року, Рішення Суворовського районного суду від 25.06.2014 р. залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 30.10.2019 р. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2014 р. та Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 р. залишено без змін. Поновлено виконання Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2014 р. та Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017 р. (а.с.12-17).

Постановою старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС у м.Одесі Буюклі О.О. від 10.01.2020 року, відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №1527/2-5702/11, який виданий 24.12.2019 року Суворовським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 221 176 гривень 05 копійок та судових витрат у розмірі 3 486,20 грн. (а.с.18).

Постановою старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС у м.Одесі Буюклі О.О. від 27.01.2020 року, по виконавчому провадженню по виконанню виконавчого листа №1527/2-5702/11, який виданий 24.12.2019 року Суворовським районним судом м.Одеси накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_5 (а.с.19).

Відповідно до договору дарування від 20.12.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2995, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 13/25 частин домоволодіння під номером АДРЕСА_1 ) (а.с.7-8).

Постановою державного виконавця Першого Суворовського ВДВС у м.Одесі Іскрою С.І. від 02.09.2022 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1527/2-5702/11, який виданий 24.12.2019 року Суворовським районним судом м.Одеси закінчено у зв`язку з виконанням боржником вимог виконавчого листа на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.44-45).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Щодо оскарження правочину з підстав ст.229-233 ЦК України, суд враховує наступне.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Крім того, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на перебування відчужувача під впливом тяжкої життєвої обставини, та укладення договору довічного утримання саме з цієї, а не будь-якої іншої підстави.

Такими обставинами, зокрема, може бути вік особи, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Вказані висновки наведено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Також, аналізуючи підстави визнання недійсним правочину за ст.229-233 ЦК України, слід дійти висновку про те, оспорювати дійсність такого правочину належить виключно стороні такого оспорюваного правочину. Разом із тим, позивачі не є сторонами оспорюваного договору дарування.

Посилання позивачів, як на підставу недійсності правочину, щодо вчинення такого договору боржником на шкоду кредитору, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, суд до уваги не приймає виходячи з наступного.

Боржник діючи очевидно не добросовісно та зловживає правом, оскільки вчиняє оспорюваний договір, який порушує майновий інтерес кредитора, направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже відповідно «вжив право на зло», тобто укладає фраудаторний правочин, тобто вчинення боржником дій, пов`язаних із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього грошового (майнового) зобов`язання, отже такий правочин має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з набуванням ознак фраудаторного правочину. Але, такий правочин укладається виключно для завдання шкоди майновим інтересам кредитора. В даному випадку, у відповідачки відсутні матеріальні зобов`язання перед позивачем (кредитором), невиконаним залишилося рішення суду лише в частині немайнового характеру, а саме в частині зобов`язання вчинення певних дій. Отже платоспроможність відповідачки (боржника) правового значення для виконання рішення суду немайнового характеру не має. Рішення суду про зобов`язання вчинення певних дій (немайнових) набрало законної сили, не скасовано та має виконуватися боржником (відповідачкою) незалежно від наявності, або відсутності майна, коштів, в порядку передбаченому Розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ст.63 вищевказаного закону.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачами обрано невірний спосіб захисту, а з іншими вимогами та підставами до суду не зверталися, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 95, 263-268, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ), про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному з 20.02.2023 року по 28.02.2023 року, повне судове рішення складено 01.03.2023 року.

Суддя: