ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» березня 2023 року

м. Харків

справа № 639/9183/19

провадження № 22ц/818/470/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Волобуєва О. О.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів ОСОБА_3 ,

відповідачі Харківська обласна прокуратура, представниця відповідача - Крупська К. М., Луганська обласна прокуратура, Міністерство внутрішніх справ України, представник відповідача - Щепанський А. М., Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державна казначейська служба України, представник відповідача - Пузіков В. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року в складі судді Труханович В.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який у подальшому уточнили.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2014 року у проміжок часу з 10 до 11 години ранку вони прямували на автомобілі «CHEVROLET LACETTI», державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності матері ОСОБА_1 ОСОБА_4 , з м. Рубіжного до села Краснореченськ Кремінського району Луганської області за місцем проживання батьків ОСОБА_2 на день народження його сина.

При проходженні контролю на блок-посту у селі Стара Краснянка Кремінського району Луганської області вони були зупинені представниками батальйону «Чернігів» Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області. Їх попросили надати документи, що посвідчують особу. Після перевірки документів та дізнавшись, що вони є працівниками міліції, а саме Рубіжанського міського відділу, їм наказали вийти з автомобіля та надати його для огляду. Після чого їм наказали лягти на землю та почали наносити удари ногами, руками, сторонніми предметами, застосовували спецзасоби. Усі ці дії проводили без будь-яких пояснень з боку учасників батальйону. Їх відвели до лісу та посадили у яму, де продовжили бити, залякувати, погрожувати вбивством та вимагали грошові кошти за їх звільнення. Надвечір їх доставили до Сватівського районного відділу, де вночі допитували та провели обшук у автомобілі, на якому вони пересувались. Лише 18 червня 2014 року о 14:00 годині складено протоколи про їх затримання у порядку статті 208 КПК України.

Вказали, що нібито виявилось, що у автомобілі, на якому вони слідували, у багажнику, у картонній коробці, знайшли тротилові шашки у кількості 28 штук та план-схему. Протокол огляду автомобіля, на якому вони рухались, та у якому нібито виявили тротил, огляд якого проведений 18 червня 2014 року вночі, був визнаний судом недопустимим доказом, отриманим з порушенням чинного законодавства.

Зазначили, що 17 червня 2014 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за фактом вчинення ними як співробітниками Рубіжанського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області кримінального правопорушення за частиною 1 статті 263 КК України, кримінальне провадження № 0000314.

Крім того, 19 червня 2014 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення за частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 258 КК України, кримінальне провадження № 0000315.

Матеріали зазначених досудових розслідувань 20 червня 2014 року об`єднано в одне провадження постановою старшого прокурора прокуратури Луганської області.

Вказали, що 20 червня 2014 року ухвалами Сватівського районного суду Луганської області застосовано щодо них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою протягом 60 днів до 15 серпня 2014 року з правом внесення застави. У подальшому 26 червня 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова щодо них обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21 серпня 2014 року. 04 липня 2014 року змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений відповідно до ухвал Сватівського районного суду Луганської області від 20 червня 2014 року з правом внесення застави на тримання під вартою без визначення застави. Застосування запобіжного заходу було продовжено 19 вересня 2014 року та 19 жовтня 2014 року. 22 вересня 2014 року судом апеляційної інстанції змінено ОСОБА_2 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт до 19 жовтня 2014 року, який згодом неодноразово продовжувався. Щодо ОСОБА_1 запобіжний захід неодноразово продовжувався, та лише 30 вересня 2015 року після зміни прокурором обвинувачення в суді ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання строком до 28 листопада 2015 року.

Зазначили, що вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року їх виправдано за недоведеністю їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України, та скасовано міри запобіжного заходу. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року вирок залишено без змін. 04 липня 2019 року Касаційний кримінальний суд Верховного Суду повернув касаційну скаргу прокурора Жорняка М.С. на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року та на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року.

Оскільки їх виправдано за вироком суду, який набрав законної сили, це є підставою для відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди.

Вказали, що з 17 червня 2014 року з моменту затримання та дотепер вони не змогли повернутися до нормального життя, налагодити зв`язки, які були у них до затримання, повернутися до своєї звичної роботи. Ними втрачена повага оточуючих, зіпсована їх репутація, яка мала особливе для них значення як для працівників органів внутрішніх справ. Їх незаконно звільнено зі служби з причин, що перешкоджають працевлаштуванню на роботу. ОСОБА_2 має захворювання крові, яке потребує постійного лікування, та перебування в слідчому ізоляторі було небезпечним для його життя. Постійний стрес призвів до погіршення стану його здоров`я, лікування стало потребувати значних витрат та зусиль не тільки його самого, але й членів його сім`ї, які змушені були переїхати до м. Харкова та піклуватись про нього. ОСОБА_1 , перебуваючи під вартою, втратив батька та не мав можливості бути присутнім на його похованні. Його мати залишилась сама, а його сім`я більш ніж на півтори року втратила годувальника. Інформація про їхнє затримання і перебування під слідством потрапила до газет та мережі «Інтернет». Вони не могли належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Діти важко сприйняли їхнє затримання та перебували у постійному стресі. Вони не проживають у м. Харкові, тож змушені були приїздити з Луганської області на судові засідання, витрачати на це час та кошти.

Крім того, значних моральних страждань вони зазнали у перші декілька днів після фактичного затримання, адже до них застосовували фізичну силу, принижували, вимагали кошти, не пояснюючи причину та обставини затримання. Вони сприймали такі дії як реальну загрозу своєму життю. Їхніх родичів не було повідомлено про факт затримання і місце їх перебування.

Вказали, що їх незаконно звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, та вони мають право на визнання запису про звільнення від 24 вересня 2014 року за здійснення вчинків, що дискредитують звання рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, недійсним, а також внесення нового запису від 31 липня 2019 року, тобто в день отримання дублікату трудової книжки, зі зміною формулювання причин звільнення.

Також зазначили, що вони мають право на виплату їм середнього заробітку з 25 вересня 2014 року до 31 липня 2019 року у зв`язку з затримкою повного розрахунку на день звільнення та затримкою видачі їм трудових книжок.

Просили:

скасувати накази Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 2014 року № 1642 о/с та наказ № 256 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24 вересня 2014 року, якими звільнено майора міліції ОСОБА_2 та старшого лейтенанта ОСОБА_1 з органів Міністерства внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановленням на військовий облік) за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України;

визнати недійсним запис про звільнення майора міліції ОСОБА_2 від 24 вересня 2014 року на підставі наказу № 256 о/с від 24 вересня 2014 року та зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області видати новий дублікат трудової книжки з записом про звільнення від 31 липня 2019 року за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України через скорочення штатів (згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» № 730 від 16 вересня 2015 року);

визнати недійсним запис про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 від 24 вересня 2014 року на підставі наказу № 256 о/с від 24 вересня 2014 року та зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області видати новий дублікат трудової книжки з записом про звільнення від 31 липня 2019 року за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України через скорочення штатів (згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» № 730 від 16 вересня 2015 року);

зарахувати майору міліції ОСОБА_2 період з 17 червня 2014 року до 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу, який враховується при наданні пільг та переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню, в тому числі при призначенні пенсії на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових: надбавок за вислугу років;

зарахувати старшому лейтенанту міліції ОСОБА_1 період з 17 червня 2014 року до 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу, який враховується при наданні пільг та переваг, в тому числі при призначенні пенсій і допомоги по державному соціальному страхуванню, в тому числі при призначенні пенсії на пільгових умовах і за вислугу років, при встановленні розмірів місячних ставок (посадових окладів) залежно від тривалості роботи за спеціальністю, а також при виплаті разової винагороди або відсоткових надбавок за вислугу років;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 210 700,80 грн;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 167 530,50 грн;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 146 601,30 грн;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 323 953,80 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 2020 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року, у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Прокуратури Харківської області, Прокуратури Луганської області, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України в частині вимог про скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 2014 року № 1642 о/с та наказу № 256 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області від 24 вересня 2014 року про звільнення позивачів з роботи, визнання недійсним записів про звільнення позивачів та зарахування позивачам періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року до загального трудового стажу відмовлено. Роз`яснено позивачам, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду.

02 лютого 2021 року від представника позивачів адвоката Надолі Є.В. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

20 липня 2021 року від представника позивачів адвоката Надолі Є.В. надійшла заява про уточнення позову, у якій позивачі вказали, що під час застосування до них такого запобіжного заходу як тримання під вартою мали місце приниження честі, гідності, завдано шкоди діловій репутації. Крім того, посилались на те, що рішенням Конституційного суду України від 25 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 5 статті 176 КПК України, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України. Отже, наявні підстави для відшкодування їм шкоди відповідно до статті 152 Конституції України.

Зазначили, що вони мають право на відшкодування витрат на правову допомогу, яку у кримінальному провадженні надавали їм адвокати Надоля Є.В. та Тихоненков Д.А. з 06 серпня 2014 року. Захисники брали участь у судових засіданнях, складали процесуальні документи, надавали консультації, зокрема, в умовах слідчого ізолятора. Їм надана правова допомога, але у зв`язку з їхнім скрутним матеріальним станом та перебуванням тривалий час під вартою, оплату за договорами про надання правової допомоги не здійснено. Вони домовились з адвокатами про проведення оплати за надану допомогу в межах присуджених судом компенсацій. Зважаючи на складність справи, вартість однієї години роботи адвоката становить 100 євро. Адвокатом Тихоненковим Д.А. затрачено 17 годин 45 хвилин на участь у судових засіданнях, 4 години 50 хвилин на відвідування підзахисного ОСОБА_2 в умовах слідчого ізолятора, 6 годин 40 хвилин на відвідування ОСОБА_1 в умовах слідчого ізолятора та 25 годин на складання 21 процесуального документа, а загалом 49 годин 45 хвилин. Адвокатом Надолею Є.В. затрачено 17 годин 45 хвилин на участь у судових засіданнях, 5 годин на відвідування ОСОБА_1 в умовах слідчого ізолятора та 5 годин на складання 4 процесуальних документів, а всього 27 годин 45 хвилин. Тобто, вартість послуг, наданих адвокатом Тихоненковим Д.А., складає 156 947,00 грн, а ОСОБА_3 86 481,00 грн з урахуванням курсу 32,03 грн за 1 євро.

З урахуванням вимог заяви про уточнення позову остаточно позивачі просили:

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 210 700,80 грн;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 167 530,50 грн;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 648 600,00 грн;

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 950 000,00 грн.

стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму витрат на правову допомогу у розмірі 243 428,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково;

стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом, у розмірі 700 000, 00 грн;

стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 , в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом у розмірі 500 000,00 грн;

в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Державна казначейська служба України, Луганська обласна прокуратура, Харківська обласна прокуратура, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права. Вказала, що кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номери чи види рахунку, з якого має бути здійснено списання. Безпосередньо з Єдиного казначейського рахунку списати кошти неможливо. Розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися з врахуванням мінімального розміру заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, а також вимог розумності і справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Луганська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам, які б підтверджували необхідність відшкодування їм моральної шкоди. Так, факт незаконного звільнення зі служби позивачами, погіршення стану здоров`я ОСОБА_2 внаслідок перебування під слідством не доведено. Не є підставою для відшкодування моральної шкоди проведення досудового розслідування у м. Харкові та необхідність проїзду, здійснення слідчих дій в межах кримінального провадження. Також, не зазначено розрахунку суми відшкодування моральної шкоди.

Харківська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просила рішення суду змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом у розмірі 376 396,43 грн, та на користь ОСОБА_2 376 396,43 грн, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для значного збільшення розміру відшкодування моральної шкоди від мінімального, визначеного законом. Позивачами не надано доказів того, що характер та тяжкість завданої душевної травми є такими, що відповідно до загальних принципів справедливості, розумності та добросовісності заслуговують на відшкодування у розмірі, який значно перевищує мінімальний, визначений законом, розмір відшкодування моральної шкоди. Визначений судом розмір відшкодування не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Позивачам підлягає відшкодування моральної шкоди у гарантованому державою розмірі, що становить 376 396,43 грн.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення порушив норми матеріального права, відмовивши у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди через затримку розрахунку при звільненні як похідних від вимог про скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів про звільнення та зарахування стажу, за якими відмовлено у відкритті провадження, адже ці вимоги прийняті до розгляду в порядку цивільного судочинства та є самостійними. Вони мають право на виплату їм середнього заробітку з 25 вересня 2014 року по 31 липня 2019 року у зв`язку з затримкою виплати повного розрахунку на день звільнення та затримкою видачі їм трудових книжок. Дублікати трудових книжок вони отримали 31 липня 2019 року, і виготовлені вони були напередодні видачі. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є занадто малим для відновлення порушених прав. Вони мають право на відшкодування витрат на надання правничої допомоги, незважаючи на те, що такі витрати наразі фактично не оплачені. Судом не враховано рішення Конституційного суду України від 25 червня 2019 року у справі № 7-р/2019 як підстава для відшкодування моральної шкоди.

24 лютого 2023 року до суду апеляційної інстанції від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Луганської обласної прокуратури, в якому просив апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Луганської обласної прокуратури задовольнити, а судове рішення скасувати. Посилався на безпідставність стягнення моральної шкоди, оскільки судом ухвалено виправдувальний вирок не у зв`язку з їх невинуватістю, а у зв`язку з порушенням процедури збору доказів слідчими органами. Міністерство внутрішніх справ України не здійснювало затримання, арешт та проведення судового слідства . Зазначив, що доказів на підтвердження немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті не надано і в оскаржуваному судовому рішенні про наявність даних обставин не зазначається. Вказав, що немає підстав і для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки жодним документом не підтверджено, що суми, вказані у позові дійсно оплачені за послуги адвокатів у кримінальному провадженні та свідчить про зловживання правом.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і просив її задовольнити. Інші апеляційні скарги вважав необгрунтованими та просив в їх задоволенні - відмовити. Акцентував увагу суду на тому, що вимоги про стягнення заробітної плати та видачу трудових книжок є самостійними і повинні розглядатися в цивільному провадженні. Зазначив, що витрати на правничу допомогу їм заявлялися лише за її надання під час розгляду справи в кримінальному провадженні.

Представниця Харківської обласної прокуратури підтримала апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури та просила її задовольнити. Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Луганської обласної прокуратури не визнала. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України визнала. Вважала, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Щодо вимог про стягнення заробітної плати та видачу трудових книжок зазначила, що вони підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вимогу щодо стягнення витрат на правничу допомогу вважала недоведеною.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державної казначейської служби України, Луганської обласної прокуратури, Харківської обласної прокуратури необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що необхідний і достатній розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, складає щодо ОСОБА_1 - 700 000,00 грн, щодо ОСОБА_2 - 500 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині виплати втраченого середнього заробітку (матеріальної шкоди) суд виходив з того, що ця вимога є похідною від вимог про скасування наказів про звільнення позивачів з роботи, визнання недійсним записів про звільнення та зарахування періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року до загального трудового стажу, у відкритті провадження за якими відмовлено.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні суд виходив з того, що позивачами не надано достатніх та належних доказів щодо обсягу наданих послуг адвокатами, фактично виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачами або повинна бути сплачена в майбутньому, через що суд позбавлений можливості визначити розмір завданої матеріальної шкоди.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 працював на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області (а. с. 57, 66 том 1).

ОСОБА_1 працював на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області (а. с. 54 том 1).

17 червня 2014 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за фактом вчинення співробітниками Рубіжанського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінального правопорушення за частиною 1 статті 263 КК України, відкрито кримінальне провадження № 0000314 (а. с. 170 том 3).

18 червня 2014 року та 23 червня 2014 року складено протоколи затримання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 160-167, 193-200 том 3).

19 червня 2014 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення за частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 258 КК України, кримінальне провадження № 0000315 (а. с. 171 том 3).

20 червня 2014 року постановою старшого прокурора прокуратури Луганської області об`єднано в одне провадження матеріали досудових розслідувань №0000314 та №0000315 (а. с. 168-169 том 3).

19 та 20 червня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 263 КК України, частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 258 КК України (а. с. 178-182, 189, 190, том 3).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області № 169 о/с від 20 червня 2014 року по особовому складу звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 66 (за дискредитацію) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 58, 61 том 1).

20 червня 2014 року ухвалами Сватівського районного суду Луганської області застосовано щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою протягом 60 днів до 15 серпня 2014 року з правом внесення застави (а. с. 183-185, 186-188 том 3).

26 червня 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового слідства до 21 серпня 2014 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення за частиною 1 статті 15 та частиною 2 статті 258 КК України (а. с. 201-204, 205-207 том 3).

04 липня 2014 року Червонозаводським районним судом м. Харкова змінено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, визначений відповідно до ухвали Сватівського районного суду Луганської області від 20 червня 2014 року з правом внесення застави на тримання під вартою без визначення застави (а. с. 208-212, 213-215 том 3).

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2014 року продовжено ОСОБА_2 строк тримання під вартою у Харківському слідчому ізоляторі до трьох місяців, тобто до 19 вересня 2014 року (а. с. 217-218 том 3).

21 серпня 2014 року наказом № 1642 о/с, наказом № 926 звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас (з поставленням на військовий облік) за пунктом 66 (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового та начальницького складу) (а. с. 59, 250-269 том 1).

Ухвалами слідчих суддів Владимирову Р.В. неодноразово продовжено строк тримання під вартою, зокрема, до 19 жовтня 2014 року, до 19 листопада 2014 року, до 19 грудня 2014 року, до 17 лютого 2015 року, до 15 квітня 2015 року, до 07 серпня 2015 року, до 30 вересня 2015 року (а. с. 220-250 том 3).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року після зміни прокурором обвинувачення в суді (з якого виключено частину 1 статті 15, частину 2 статті 258 КК України, залишено частину 1 статті 263 КК України) ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання строком на 60 днів, до 28 листопада 2015 року (а. с. 48-49 том 1).

ОСОБА_2 має онкологічне захворювання лімфома Ходжкіна, рецидив якого стався у січні 2014 року, лімфогранулематоз, що підтверджується листом Харківського обласного клінічного онкологічного центру від 27 жовтня 2014 року № 01/21-1281, випискою з історії хвороби № 4346, довідками від 19 травня 2014 року, від 18 грудня 2014 року. Перебував на стаціонарному лікуванні з 03 травня 2014 року по 15 травня 2014 року, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення, з 18 липня 2014 року по 21 січня 2015 року, що підтверджується випискою № 51 (а. с. 67-68, 70-71, 72-73, 74, 75, 76-78 том 1).

Довідкою начальника медичної частини Харківського слідчого ізолятора від 16 вересня 2014 року встановлено, що ОСОБА_2 потребує постійного нагляду лікаря-онколога, посада якого в штаті медичної частини Харківського слідчого ізолятора не передбачена, та лікування в спеціалізованому закладі, оскільки прогноз захворювання несприятливий для життя (а. с. 69 том 1).

22 вересня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області задоволено апеляційну скаргу захисника на ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2014 року та змінено ОСОБА_2 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт в межах строку досудового розслідування до 19 жовтня 2014 року, який згодом було неодноразово продовжено. 22 вересня 2014 року ОСОБА_2 видано довідку про звільнення (а. с. 46-47, 50 том 1).

24 вересня 2014 року наказом № 295 о/с звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановленням на військовий облік) за пунктом 66 (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) (а. с. 23, 24, 53, 54, 63 том 1).

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виправдано за недоведеністю їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 263 КК України, та скасовано міри запобіжного заходу (а. с. 25-38 том 1).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року залишено без змін (а. с. 39-44 том 1).

04 липня 2019 року Касаційний кримінальний суд Верховного Суду повернув касаційну скаргу прокурора Жорняка М.С. на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року та на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року (а. с. 45 том 1).

З листа Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 11 липня 2019 року № ВДЗ/172 вбачається, що після звільнення з органів внутрішніх справ наказом № 295 о/с від 24 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу отримання трудових книжок до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області та ліквідаційної комісії не звертались. Зазначено, що у зв`язку з захопленням адміністративної будівлі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області незаконними збройними формуваннями, разом з особистими справами та службовою документацією співробітників, будь-яким чином отримати трудові книжки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які знаходяться в їх особових справах, відсутня можливість. За місцем тимчасової дислокації ліквідаційної комісії їхні трудові книжки відсутні (а. с. 51 том 1).

З довідок-розрахунків від 19 серпня 2019 року № 62 і № 63 вбачається, що середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за два місяці, що передують його звільненню, склало 94,65 грн, ОСОБА_2 119,04 грн (а. с. 55, 56 том 1).

ОСОБА_1 з 20 липня 2003 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , від якого мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 83, 84 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_1 ОСОБА_7 (а. с. 90 том 1).

Мати ОСОБА_1 ОСОБА_4 , інвалід ІІ групи з 20 липня 2016 року. З 08 травня 2019 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа з м. Рубіжне Луганської області (а. с. 91, 92 том 1).

ОСОБА_2 має двох дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 93, 94 том 1).

Дружина ОСОБА_2 ОСОБА_9 з 05 листопада 2014 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа з м. Сєвєродонецька Луганської області (а. с. 95 том 1).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Разом з тим, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Також, відповідні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 ( провадження N 61-12505св19), від 15 вересня 2021 року у справі № 642/3626/18 (провадження № 61-7770св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 373/1292/20 (провадження № 61-6909св22).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок повідомлення про підозру та обвинувачення у вчиненні злочинів, перебування під слідством та судом позивачам заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої вони набули на підставі постановлення виправдувального вироку в силу прямої вказівки закону.

Виходячи з аналізу обставин справи колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування завданої позивачам моральної шкоди, що є більшим від мінімального, гарантованого законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували під судом та слідством з 17 червня 2014 року по 21 лютого 2019 року, тобто 56 повних місяців і 5 днів.

У межах цього періоду ОСОБА_1 перебував під вартою до 30 листопада 2015 року; в подальшому до нього застосовано особисте зобов`язання, а ОСОБА_2 перебував під вартою до 22 вересня 2014 року; в подальшому до нього застосовано домашній арешт.

Порушене щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінальне провадження мало несприятливі наслідки для них, оскільки позивачі тривалий час (майже 5 років) страждали від почуття невизначеності свого майбутнього, вимушені були захищатися від обвинувачення, до них застосовувались суворі запобіжні заходи, що обмежували їх права, їх звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, вони були позбавлені можливості спілкуватися з родинами, утримувати сім`ї.

Каральна сила правоохоронної системи застосовувалася до них незаконно, тобто без належних на це підстав, що є порушенням прав та свобод людини та громадянина, посяганням на їхній соціальний статус, авторитет, честь і гідність, репутацію, що завдало моральної шкоди особам, а тому підлягає повному відновленню та належній сатисфакції.

Позивачам завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні їх конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушенням у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації їхнього життя та життя їхніх родин. Було очевидно порушено нормальні життєві зв`язки позивачів, а також їм було створено об`єктивні перешкоди в реалізації особистих прав, свобод, інтересів, для відновлення яких потрібно докласти значні зусилля.

З урахуванням фактичних обставин справи, тривалості моральних страждань позивачів та негативних наслідків, які для них настали у зв`язку із порушенням їхніх прав, беручи до уваги наявність вимушених змін у житті позивачів, порушення сімейних зв`язків, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди: 700 000, 00 грн на користь ОСОБА_1 та 500 000,00 грн на користь ОСОБА_2 .

Вимагаючи відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 648 600,00 грн на користь ОСОБА_2 та 4 950 000,00 грн на користь ОСОБА_1 позивачі належним чином не мотивували своїх вимог, не навели аргументів, чому відшкодування має складати саме такий розмір, що, відповідно, більш ніж у чотири рази та більш ніж у чотирнадцять разів перевищує допустимий мінімум відшкодування моральної шкоди у вказаній категорії справ.

Доводи позивачів щодо неврахування судом першої інстанції рішення Конституційного суду України від 25 червня 2019 року у справі № 7-р/2019 як додаткової підстави для відшкодування моральної шкоди судова колегія відхиляє, оскільки позивачами не мотивовано, яким чином це рішення вплинуло на глибину їхніх моральних страждань під час перебування під слідством та судом.

Водночас, підстав для зменшення розміру відшкодування судова колегія також не вбачає, адже визначений судом першої інстанції розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивачів як осіб, що мають право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до їхнього збагачення.

Посилання Луганської обласної прокуратури в апеляційній скарзі на те, що позивачі не довели факту спричинення їм моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Твердження Луганської обласної прокуратури щодо того, що оскільки позивачі не звертались з вимогами повідомити про виправдувальний вирок їх трудовий колектив, за їх місцем проживання, у засобах масової інформації, тому не вважають, що позивачам завдано моральну шкоду судова колегія відхиляє, так як це не є підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди.

Доводи Луганської обласної прокуратури щодо того, що суд першої інстанції не зазначив розрахунку суми відшкодування моральної шкоди, є неспроможними, оскільки судом наведено розрахунок мінімального гарантованого законом розміру відшкодування, виходячи з одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під судом та слідством, а збільшення такого відшкодування є правом суду, реалізація якого не передбачає наведення певних математичних розрахунків. Відступ від мінімального розміру відшкодування судом мотивовано належним чином.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номери чи види рахунку, з якого має бути здійснено списання.

Дійсно, у подібних справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Відповідні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №199/6713/14-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21), від 09 листопада 2022 року у справі № 296/4523/19 (провадження № 61-18635св21).

Отже, колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину оскаржуваного судового рішення в частині виключення виду рахунку, з якого має бути здійснено списання - Єдиний казначейський рахунок Державної казначейської служби України, та викласти її у наступній редакції: «стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_2 500 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди».

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку з 25 вересня 2014 року по 31 липня 2019 року у зв`язку з затримкою повного розрахунку на день звільнення та затримкою видачі трудових книжок колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 працював на посаді начальника сектору дільничних інспекторів міліції Рубіжанського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, мав спеціальне звання майора міліції.

ОСОБА_1 працював дільничним інспектором Рубіжанського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, мав спеціальне звання старшого лейтенанта.

Указані посади відносяться до категорії публічної служби.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (стаття 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

При визначенні юрисдикції справи перш за все необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Аналіз указаних норм дає підстави вважати, що юрисдикція адміністративних судів поширюється виключно на спори, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням із неї.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. При цьому, до цієї категорії не належать трудові спори: керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; працівників бюджетних установ та інше.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 815/6096/17.

За правилами адміністративного судочинства розглядаються спори, пов`язані з проходженням публічної служби, одним з різновидів якої є служба в органах внутрішніх справ.

Ці спори можуть стосуватися як порядку проходження такої служби, до якого включається і виплата заробітної плати, так і пов`язані зі звільненням з публічної служби, до яких належать і спори про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Такого висновку дійшла Велика Палата у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 761/27364/17, провадження № 14-21цс19.

Проходження публічної служби це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби одним з елементів припинення такої служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За правилами адміністративного судочинства розглядаються спори, пов`язані з проходженням публічної служби, у тому числі про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 183/2762/19, провадження № 61-2393св20.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки посади, які займали позивачі та з яких їх звільнено, відносяться до категорії публічної служби, вимоги позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудових книжок підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані нормами КЗпП України, а не Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказаний закон передбачає право на відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які особа втратила внаслідок незаконних дій, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки.

Дійшовши висновку, що такі вимоги є похідними від вимог щодо скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів про звільнення та зарахування до загального трудового стажу періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року, які мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства, і у відкритті провадження у справі за якими відмовлено, суд першої інстанції помилково відмовив у їх задоволенні, а не закрив провадження у справі у цій частині.

Частиною 1 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 ЦПК України.

Оскільки розгляд вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудових книжок, які є похідними від вимог щодо скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів про звільнення та зарахування до загального трудового стажу періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду першої інстанції в цій частині вимог підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі

Позивачам роз`яснюється, що розгляд таких вимог має здійснюватися в порядку адміністративного судочинства.

Щодо вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, надану в межах кримінального провадження, судова колегія виходить з такого.

06 серпня 2014 року, 23 серпня 2018 року, 29 грудня 2018 року, 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори про надання правової допомоги у кримінальному провадженні з Адвокатським об`єднанням «Тихоненков, Надоля, Шадрін та соратники» (а. с. 251-258 том 3).

На підтвердження надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правової допомоги адвокатами Надолею Є.О., Тихоненковим Д.А. надано копії журналів судових засідань з кримінального провадження, довідки про відвідування обвинувачених у Харківському слідчому ізоляторі (а. с. 259-290 том 3).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 759/7630/20, провадження № 61-1063св22.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20, провадження № 61-16694св21.

Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

Як вбачається з матеріалів справи позивачами не надано доказів на підтвердження понесених ними витрат на професійну правничу допомогу.

Так, умовами договорів про надання правової допомоги (а. с. 251-258 том 3) розмір гонорару представників не передбачений. Договори містять умови про те, що обсяг і вартість наданої правової допомоги за ними визначається у відповідному розрахунку, який є невід`ємним додатком до цього договору і свідчить про виконання сторонами своїх зобов`язань.

Проте, відповідні розрахунки до матеріалів справи не долучені, що не узгоджується з положеннями статей 12, 81 ЦПК України щодо обов`язку доведення обставин, які мають значення у справі. А обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначенності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 904/5726/19, від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19).

За надання правової допомоги в кримінальному провадженні, як пояснили позивачі, між ними та адвокатами була усна домовленість щодо того, що такі витрати будуть оплачені у майбутньому в межах компенсацій, присуджених судом.

Разом з тим, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовуються (повертаються), саме суми, що сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Оскільки позивачами не надано доказів та не сплачено за надання правничої допомоги в кримінальному провадженні, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для відшкодування їм таких витрат не вбачається.

Посилання позивачів на те, що в кримінальному провадженні адвокатом Тихоненковим Д.А. затрачено 17 годин 45 хвилин на участь у судових засіданнях, 4 години 50 хвилин на відвідування підзахисного ОСОБА_2 в умовах слідчого ізолятора, 6 годин 40 хвилин на відвідування ОСОБА_1 в умовах слідчого ізолятора та 25 годин на складання 21 процесуального документа, а загалом 49 годин 45 хвилин. Адвокатом Надолею Є.В. затрачено 17 годин 45 хвилин на участь у судових засіданнях, 5 годин на відвідування ОСОБА_1 в умовах слідчого ізолятора та 5 годин на складання 4 процесуальних документів, а всього 27 годин 45 хвилин. Тобто, вартість послуг, наданих адвокатом Тихоненковим Д.А., складає 156 947,00 грн, а ОСОБА_3 86 481,00 грн з урахуванням курсу 32,03 грн за 1 євро, тому в цій частині позов підлягає задоволенню судова колегія відхиляє, оскільки в даному випадку застосуванню підлягає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , який передбачає повернення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в разі її фактичної сплати (пункт 4 статті 3 Закону) .

За таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудових книжок з закриттям провадження у справі в цій частині та зміні в частині вимог про відшкодування моральної шкоди шляхом виключення з резолютивної частини рішення виду рахунку, з якого має бути здійснено списання з підстав, зазначених вище в цій постанові.

В іншій частині рішення суду залишається без змін

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Луганської обласної прокуратури, Харківської обласної прокуратури, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені частково, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнені від сплати судового збору, сума відшкодування моральної шкоди не змінилася, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст. ст. 376, 377, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року - змінити, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківської обласної прокуратури, Луганської обласної прокуратури, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним засудженням, в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та закрити провадження у справі в цій частині.

Роз`яснити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що розгляд вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудових книжок (матеріальної шкоди), які є похідними від вимог щодо скасування наказів про звільнення, визнання недійсними записів про звільнення та зарахування до загального трудового стажу періоду з 17 червня 2014 року по 31 липня 2019 року та у відкритті провадження яких ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 2020 року відмовлено, відноситься до юрисдикції окружного адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що в разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд за їх заявою вправі постановити в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до окружного адміністративного суду.

Абзаци 2,3 резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом, у розмірі 700 000, 00 грн;

стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом у розмірі 500 000,00 грн викласти в наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_2 500 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 07 березня 2023 року.