ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2044/23 Справа № 214/8010/20 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 214/8010/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2022 року (суддя Малаховська І.Б.),

встановив:

В листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12 листопада 2012 відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 26163,65 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця, шляхом надання коштів банку. 06 липня 2015 року АТ» Приватбанк» звернувся до Третейського суду Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачки в розмірі 21214, 60 грн, нарахованої з 12 листопада 2012 року по 16 березня 2015 року, яка була стягнута за рішенням третейського суду від 16 березня 2015 року. Після ухвалення рішення третейським судом за період після подання позовної заяви з 07 липня 2015 року по 14 жовтня 2020 року відповідачка має заборгованість у сумі 9384,31 грн, яка складається з: 7030,37 грн - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 2353,94 грн - 3 % річних від простроченої суми, яку позивач просив стягнути з відповідачки, а також понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 2102 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2022 року в задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнято з порушенням норми процесуального матеріального права. Зазначає, що рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20 липня 2015 року з відповідачки на користь позивача стягнута сума в розмірі 21214,60 грн, яка не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки кредитний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час зазначене рішення суду не виконано в повному обсязі. Посилаючись на постанови Великої Палати Верховного суду, зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Оскільки, кошти за Генеральною угодою згідно рішення суду в належному розмірі повернуто не було, інфляційні витрати та 3% річних підлягають стягненню з відповідачки в повному обсязі, тому рішення суду першої інстанції є помилковим.

Відповідачка відзив на апеляційну скаргу не надала.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 26163,65 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця, шляхом надання коштів в розмірі 949,22 грн (а.с. 19).

Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20 липня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором № б/н від 12 листопада 2012 року в сумі 21214, 60 грн ( а.с. 5).

Згідно із випискою за договором № б/н станом на 16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 36608,38 грн (а.с. 8-12).

З розрахунку АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що сума боргу за період з 07 липня 2015 року по 14 жовтня 2020 року складає 15169,54 грн, в зв`язку з чим позивач нараховує інфляційні витрати за цей період в розмірі 7030,37 грн та 3% річних - 2353,94 грн за період прострочення 1908 днів (а.с. 6-7).

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 13 січня 2022 року сума відрахувань на погашення боргу на підставі постанови Саксаганського відділу ДВС Криворізького міського управління юстиції від 22 грудня 2015 року ВП № 49626864 за період з 01 травня 2016 року по 31 січня 2022 року становить 18364,27 грн (а.с. 82-85).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів щодо існування та обґрунтування суми боргу 15169,54 грн, з чого вона складається. Також зазначив, що задоволення позовних вимог може призвести до подвійної відповідальності боржника, який прострочив виконання основного зобов`язання.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12 листопада 2012 року, якою надано кредит строком до 30 листопада 2015 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування коштами і комісії з позичальниці. Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20 липня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором № б/н від 12 листопада 2012 року в сумі 21214,60 грн, отже підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці перед банком.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

Отже, доводи апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» в частині наявності підстав для стягнення з відповідачки сум, передбачених статтею 625 ЦК України, є обґрунтованими.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідачкою заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 79-81).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Таким чином, помилковим та безпідставним є висновок суду першої інстанції, що строк позовної давності збільшений до 50 років до вимог банку щодо стягнення кредиту, неустойки, пені та штрафів згідно пункту 1.1.7.31 Умов та правил надання продукту кредитних карт, які відповідач прийняла, підписавши Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості 12 листопада 2012 року.

Висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 визначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, дійшла висновку, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Оскільки позивач звернувся за стягненням з відповідачки інфляційних витрат та 3 % річних за час прострочення, який, як він вважав, тривав з 07 липня 2015 року по 14 жовтня 2020 року, то суд повинен установити, чи дотримано строки позовної давності з урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду. Крім того, позивач надав розрахунок суми річних, який судом не перевірявся та охоплює увесь зазначений період. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Враховуючи, що відповідачкою рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20 липня 2015 року не виконано в розмірі стягнутої суми та заборгованість не сплачена, тому право на стягнення сум на підставі статті 625 ЦК України у позивача виникає за час прострочення, і діє до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позов АТ КБ «Приватбанк» у цій справі пред`явило 23 листопада 2023 року.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідачки 7030,37 грн - інфляційні втрати та 2353,94 грн - 3% річних за період з 07 липня 2015 року по 14 жовтня 2020 року, надавши розрахунок.

Визначаючи розмір заборгованості боржника, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - здійснений кредитором розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що вказані нарахування здійснені на загальну суму заборгованості в розмірі 15169,54 грн за рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 20 липня 2015 року.

Апеляційний суд критично ставиться до зазначеної суми заборгованості, оскільки згідно із довідкою Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 13 січня 2022 року сума відрахувань з пенсії ОСОБА_1 на погашення боргу на підставі постанови Саксаганського відділу ДВС Криворізького міського управління юстиції від 22 грудня 2015 року ВП № 49626864 за період з березня 2016 року по листопад 2020 року становить 11631,91 грн.

З розрахунку наданого АТ КБ «Приватбанк» неможливо пересвідчитись у правильності нарахування з урахуванням погашення заборгованості відповідачкою.

Отже, сума заборгованості, стягнутої за рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» станом на жовтень 2020 року становить 9582,69 грн (21214,60 грн - 11631,91 грн).

Враховуючи позовну давність заявлену відповідачкою в суді першої інстанції, інфляційні збитки та 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання підлягають стягненню за період з 23 листопада 2017 року (трирічний строк, що передував подачі позову) по 14 жовтня 2020 року (з врахуванням меж заявлених позовних вимог).

Відтак, інфляційні збитки за період з 23 листопада 2017 року по 14 жовтеня 2020 рік складають 1661,13 грн. Індекс інфляції за вказаний період становить 1,1733467 (грудень 2017 року - 101%, січень 2018 року 101,5%, лютий 2018 року 100,9%, березень 2018 року 101,1%, квітень 2018 року 100,8%, травень 2018 року - 100%, червень 2018 року - 100%, липень 2018 року 99,3%, серпень 2018 року - 100%, вересень 2018 року 101,9%, жовтень 2018 року 101,7%, листопад 2018 року 101,4%, грудень 2018 року 100,8%, січень 2019 року - 101%, лютий 2019 року 100,5%, березень 2019 року 100,9%, квітень 2019 року - 101%, травень 2019 року 100,7%, червень 2019 року 99,5%, липень 2019 року 99,4%, серпень 2019 року 99,7%, вересень 2019 року 100,7%, жовтень 2019 року 100,7%, листопад 2019 року 100,1%, грудень 2019 року 99,8%, січень 2020 року 100,2%, лютий 2020 року 99,7%, березень 2020 року 100,8%, квітень 2020 року 100,8%, травень 2020 року 100,3%, червень 2020 року - 100,2%, липень 2020 року 99,4%, серпень 2020 року 99,8%, вересень 2020 року - 100,5%).

За період з 23 листопада 2017 року по 14 жовтня 2020 року, 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання складають 831,89 грн згідно наступного розрахунку:

- з 23 листопада 2017 року по 31 грудня 2017 року (днів 39) сума 3% річних становить 30,72 грн (9582,69 х 3 х 39 / 365 / 100),

- з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року (днів 365) сума 3% річних становить 287,48 грн (9582,69 х 3 х 365 / 365 / 100),

- з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року (днів 365) сума 3% річних становить 287,48 грн (9582,69 х 3 х 365 / 365 / 100),

- з 01 січня 2020 року по 14 жовтня 2020 року (днів 288) сума 3% річних становить 226,21 грн (9582,69 х 3 х 288 / 366 / 100).

За таких обставин, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 23 листопада 2017 року по 14 жовтня 2020 року в розмірі 2493,21 грн, яка складається з: 1661,13 грн - інфляційні втрати, 831,89 грн 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права, та встановленим обставинам, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За змістом частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана, зокрема, юридичною особою, судовий збір становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У пункті 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір встановлюється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 558,46 грн. Також, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 837,75 грн, а всього 1391,21 грн.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 червня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () інфляційні збитки в розмірі 1661,13 гривень (одна тисяча шістсот шістдесят одна грн 13 коп.) та 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання в розмірі 831,89 гривень (вісімсот тридцять одна грн. 89 коп.), а всього 2493,02 гривень (дві тисячі чотириста дев`яносто три грн 02 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () понесені витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, в сумі 1391,21 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста