Справа № 727/1221/21
Провадження № 2/727/311/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

За участю секретарів: Філатової К.А., Гермак К.О.

представника позивача:Вакарчука В.І.

представника відповідачів ЧМР та ВК ЧМР: Лелюх Х.М.

представника відповідача: Бошелюк Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого до суду звернулась законний представник ОСОБА_2 , до Чернівецької міської ради, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

Посилався на те, що 04.12.2018 року у ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 04.12.2018 року виникло право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Розділення підвального приміщення в будинку АДРЕСА_2 мало місце за умови приватизації державного житлового фонду, закріплення допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд за власниками будинків та передачі їх у власність власникам квартир.

Таким чином, у нього при виникненні прав власності на зазначену квартиру АДРЕСА_2 , виникло право власності на підвальне приміщення № VI, що закріплене за квартирою АДРЕСА_2 .

Також вказував на те, що власник квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 звернулась до ТОО «Горизонт» з метою отримання технічного заключення на можливість розділення підвального приміщення в будинку АДРЕСА_2 . Згідно з наданим заключенням для розділення підвального приміщення в будинку АДРЕСА_2 необхідно закласти дверний пройом в цегляній стіні між суміжними приміщеннями та для входу у підвал квартири АДРЕСА_2 замість наявного приямка влаштувати бетонний приямковий схід, для чого необхідно розібрати підвіконну частину цегляної стіни підвалу.

Відповідно до витягу з рішення ВК ЧМР №610/14 від 20.07.2004 року вирішено передати у власність власникам квартир допоміжні приміщення, господарські будівлі та споруди, згідно з додатками №1 та №2, змінити наявні правовстановлюючі документи на свідоцтво про право власності на житло з урахуванням переданих у власність допоміжних приміщень та технічного обладнання, згідно з додатками №1 та №2 та зареєструвати їх у встановленому законом порядку.

Водночас, згідно з додатком №1 рішення ВК ЧМР №610/14 від 20.07.2004 року в примітці зазначено, що ОСОБА_4 , яка є власницею квартири АДРЕСА_3 , зобов`язано влаштувати окремий вхід до приміщення №VI, площею 24,70 кв.м., відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004р., на користь власника квартири АДРЕСА_4 .

В інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 мала намір влаштувати окремий вхід до приміщення №VI, площею 24,70 кв.м., відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004р.

Однак, у червні 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 почали виникати суперечки з приводу меж земельних ділянок. Тоді ж позивачу стало відомо про існування у відповідача державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №012485 від 08.09.1998 року, виданого на підставі рішення міськвиконкому №138/4 від 09.06.1998 року.

Державний акт на право приватної власності на землю зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №1430, відповідно до якого відповідачу належить земельна ділянка, площею 0,0978 га, яка розташована по АДРЕСА_5 .

Зі змісту плану зовнішніх меж даного державного акту випливає, що земельна ділянка ОСОБА_3 межує із земельною ділянкою, призначеною для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , відповідно до опису меж від «Б» до «В». Із плану видно, як від позначки «6» наявна пряма лінія до позначки «5», однак надалі лінія розмежування меж прямує до позначки «4» в бік будинку АДРЕСА_2 , хоча за правоустановчим документом навпаки від позначки «5» лінія розмежування мала б бути під прямим кутом з`єднана з лінією розмежування «А» до «Б».

Проте, по лінії розмежування від «Б» до «В» наявний незаконно збудований ОСОБА_3 цегляний паркан. По факту цегляний паркан з`єднано з кутами будинку АДРЕСА_2 з боку земельної ділянки відповідачки. Тобто, цегляний паркан знаходиться на земельній ділянці для обслуговування будинку АДРЕСА_2 . У свою чергу від позначок 3 до 4 межі по факту розділені стіною будинку АДРЕСА_2 , хоча мало б бути відступлення від будинку АДРЕСА_2 при побудові паркану через необхідність обслуговувати даний будинок.

У даному випадку наявні порушення вимог п.3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.00 м. При цьому має бути забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Окрім того, вважає, що передача земельної ділянки, площею 0,0978 га для обслуговування будинку АДРЕСА_5 відбулася з порушенням, оскільки не було залишено земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , внаслідок непогодження меж.

Вважає, що при виготовленні вказаного державного акту на право власності на земельну ділянку мала місце безпідставна та незаконна зміна конфігурації меж земельних ділянок, внаслідок чого зменшено площу земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_2 , без врахування земельної ділянки, призначеної для окремого входу до зазначеного підвалу.

З огляду на зазначене, відповідач у порушення вимог чинного законодавства без погодження меж із сусідніми землекористувачами, незаконно спорудила цегляний паркан, під час чого захопила частину земельної ділянки, яка по факту належить до прибудинкової земельної ділянки будинку АДРЕСА_2 , що унеможливлює облаштування позивачем окремого входу до підвалу квартири АДРЕСА_4 .

Зазначив, що фактично спірна земельна ділянка відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , що виключає її використання без згоди співвласників будинку. Тому сам по собі факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , у порядку, встановленому КМУ, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території.

Просив рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року «Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0978 га, призначеної для обслуговування будинку АДРЕСА_5 » визнати протиправним та скасувати.

Також просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 08.09.1998 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім`я ОСОБА_3 , на земельну ділянку, площею 0,0978 га, призначену для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_5 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1430.

Ухвалою суду від 18.02.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача ЧМР було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник позов не визнав. Вказував на те, що ЧМР є неналежним відповідачем у справі, оскільки оскаржуване рішення було прийнято ВК ЧМР, яке є самостійною юридичною особою.

Також зазначив про те, що позивач не був власником нерухомого майна у будинку АДРЕСА_2 та не був користувачем земельної ділянки за вказаною адресою. Акт погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_5 своїм підписом засвідчила мати позивача ОСОБА_2 , а отже акт погодження меж було підписано усіма сусідніми землекористувачами. ОСОБА_1 на момент прийняття оскаржуваного рішення ще не народився, а отже був не правосуб`єктним.

Позивачем не надано суду жодних правовстановлюючих документів, що посвідчують право власників багатоквартирного житлового будинку на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок АДРЕСА_2 . Фактично мешканці будинку користуються земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

У свою чергу, рішенням ВК ЧМР №750 від 14.08.1953 року за будинком АДРЕСА_5 закріплено земельну ділянку, площею 0,1030 га.

У подальшому, рішенням ВК ЧМР №138/4 від 09.06.1998 року ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_5 , площею 0,0978 га та видано Державний акт на право власності І-ЧВ №012485 від 08.09.1998 року.

Станом на день прийняття оскаржуваного рішення, у ВК ЧМР були відсутні будь-які документи, які б посвідчували право мешканців багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 на спірну земельну ділянку по вказаній адресі. Фактичне користування земельною ділянкою не породжує для власників будинку права на неї.

Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником відповідача ОСОБА_3 також було подано відзив. У відзиві представник позовні вимоги не визнала. Зазначила, що доводи позивача про автоматичне набуття ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 та підвальне приміщення не підтверджені жодними доказами. Рішенням ВК ЧМР №610/14 від 20.07.2004 року підвальне приміщення №VI було передано у власність ОСОБА_5 .

Зобов`язання, визначені рішенням ВК ЧМР №610/14 від 20.07.2004 року, не були виконані ні ОСОБА_4 , ні іншими власниками квартир будинку АДРЕСА_2 . При цьому з позовними вимогами до ОСОБА_4 позивач не звертався.

Відповідач не є власником квартири в будинку АДРЕСА_2 , а тому вона не має жодного відношення до розділення підвальних приміщень між власниками квартир у цьому будинку.

Крім того, вказувала на те, що відповідно до схематичного плану з інвентарної справи станом на 1995 рік на земельну ділянку АДРЕСА_5 , який є складовою матеріалів по виготовленню державного акту на землю, конфігурація земельної ділянки є ідентичною з тією, що відображена у самому державному акті 1998 року та акті погодження меж земельної ділянки в натурі.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі відбулося в 2014 році. Тоді ж було складено акт прийомки-передачі межових знаків та погодження меж земельної ділянки та присвоєно кадастровий номер.

Цегляний паркан було збудовано ОСОБА_3 за погодженням Управлінням містобудування та архітектури, а тому його будівництво є законним.

Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем було подано відповідь на відзив. У відповіді представник зазначив, що позивач мав намір облаштувати окремий вхід до підвального приміщення №VI, площею 24,70 кв.м., відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004р. Проте, з червня 2019 року відповідач чинить перешкоди у цьому, посилаючись на державний акт на право приватної власності на землю від 08.09.1998 року.

Ухвалою суду від 25.03.2021 року до участі у справі у якості співвідповідача було залучено Виконавчий комітет Чернівецької міської ради.

Представником відповідача ВК ЧМР було подано відзив на позовну заяву, в якій останній позов не визнав з підстав аналогічних, викладених у відзиві Чернівецької міської ради.

19.01.2021 року строк підготовчого провадження у справі було продовжено на тридцять днів.

Ухвалою суду від 29.04.2021 року у справі призначено судову експертизу з питань землеустрою.

31.03.2022 року провадження у справі було поновлено.

28.04.2022 року судом за клопотанням представника позивача було призначено додаткову експертизу з питань землеустрою.

Ухвалою суду від 03.01.2023 року було скасовано ухвалу суду від 28.04.2022 року та поновлено провадження у справі.

30.01.2023 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та підтвердив, викладені у позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити.

Представник відповідачів ВК ЧМР та ЧМР позов не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування відповідає вимогам Закону, оскільки ЧМР мала право розпоряджатися землями, що перебувають у віданні територіальної громади. Право ОСОБА_1 не порушено, оскільки позивач не є власником земельної ділянки та не був правосуб`єктним на час ухвалення оскаржуваного рішення. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала. Пояснила суду, що конфігурація земельної ділянки не змінювалась, акт погодження меж спірної земельної ділянки було підписано матір`ю позивача ОСОБА_2 . Будинок Літ.А збудований самочинно та юридично у ОСОБА_1 немає жодних прав на нього, це самочинно перебудована квартира АДРЕСА_4 . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин:

Так, п.1 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року «Про надання і передачу земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками та внесення змін в раніше прийняті рішення» було передано безоплатно земельні ділянки у приватну власність, згідно з додатком №1. Відповідно до списку землекористувачів, яким передаються безоплатно земельні ділянки у приватну власність, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0978 га, що по АДРЕСА_5 (а.с.64зв, 65 Том 1). На підставі зазначеного рішення 08.09.1998 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №012485, на підставі якого ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0978 га, що розташована по АДРЕСА_5 , для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (а.с.44 Том 1).

У подальшому, п.1, п.1.1 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №610/14 від 20.07.2004 року «Про передачу нерухомого майна власникам квартир, зняття будинків з балансу, затвердження акта визначення вартості допоміжного приміщення в житловому будинку» передано у власність власникам квартир допоміжні приміщення, господарські будівлі та споруди, згідно з додатками 1 і 2, а саме: ОСОБА_5 , власнику квартири АДРЕСА_4 , передано у власність допоміжне приміщення: підвал VI, площею 24,70 кв.м. У примітці до вказаного рішення вказано: ОСОБА_4 влаштувати окремий вхід до приміщення VI, площею 24,70 кв.м., відповідно до технічного висновку ТОО «Горизонт» №19-2004 р. (а.с.22-23 Том 1).

10.11.2014 року було складено акт прийомки-передачі межових знаків та погодження меж земельної ділянки від 10.11.2014 року, відповідно до якого було закріплено в натурі межі земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_5 , площею 0,0978 га, наданої ОСОБА_3 , для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Закріплено в натурі межові знаки у кількості 21 шт. Межі земельної ділянки на місцевості проходять по огорожі з метало профілю та стінах будівель. Власник претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено. Межові знаки передано на зберігання ОСОБА_3 . Зазначений акт підписано ОСОБА_3 та власниками/користувачами суміжних земельних ділянок, зокрема ОСОБА_2 (а.с.46).

Із дослідженого у судовому засіданні витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.04.2021 року, судом встановлено, що 04.12.2018 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 04.12.2018 року набув у власність квартиру АДРЕСА_4 (а.с.184 Том 1).

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його матір`ю, відповідно до свідоцтва про народження, зазначено ОСОБА_2 (а.с.12).

Із дослідженого у судовому засіданні висновку експерта №87/88/21-29 від 28.03.2022 року встановлено, що розроблена технічна документація на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_6 ), за кадастровим номером :12:003:1694, за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,0978 га відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Водночас має місце невідповідність вимогам, визначеними пунктом 7 ст.100 ЗК України, які не вплинули на формулювання та реєстрацію земельної ділянки, а також вимогам земельного законодавства та правилам оформлення, що могли б вплинути на результати заходів, передбачених цим технічним звітом 1998 (а.с.228-235 Том 1).

Відповідь на запитання, викладене в ухвалі суду від 28.04.2022 року, про те чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельної ділянки за адресою АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :12:003:1694, та прибудинкової території житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 правовстановлюючим документам та технічній документації із землеустрою та землекористування на ці земельні ділянки експертом надано не було у зв`язку з тим, що станом на 01.12.2022 року позивачем ОСОБА_1 не укладено договорів між юридичними чи фізичними особами та розробником топографо-геодезичних робіт.

Також, судом було досліджено висновок експерта №27 за результатами проведення інженерно-технічної експертизи, складений на замовлення ОСОБА_1 , відповідно до якого взаємне розташування будинку літ.А по АДРЕСА_2 та меж земельної ділянки кадастровий номер :12:003:1694 по АДРЕСА_5 , не відповідає вимогам державних будівельних норм, чинних станом на 1998-2014р., а саме п.3.25 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування і забудова міських і сільських поселень», щодо відстані від зовнішньої найбільш виступаючої поверхні стіни житлового будинку літ.А. по АДРЕСА_7 до меж земельної ділянки, кадастровий номер :12:003:1694, яка фактично становить 0,00 м., згідно координат земельної ділянки :12:003:1694 що в матеріалах поземельної книги наданої експерту на дослідження від 0,00 до 0,06 м., а згідно вимог Державних будівельних норм має становити 1,00 м., при цьому приямок перед вікном будинку літ.А по АДРЕСА_7 , який згідно примітки додатку №1 до рішення виконкому міської ради від 20.07.2004 року №610/14, мав бути переобладнаним у вхід в одне з підвальних приміщень даного будинку, повністю розташований в межах земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 , згідно даних щодо координат поворотних точок меж земельної ділянки кадастровий номер :12:003:1694, що в матеріалах поземельної книги (а.с.68-90 Том 2).

Розглядаючи аргументи сторін та даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного:

Так, позивач звернувся до суду з позовними вимогами до Чернівецької міської ради, Виконавчого комітету Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 .

З приводу заявлених позовних вимог до Чернівецької міської ради суд зазначає таке:

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 635/7642/16ц (провадження № 61-42670св18) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову у позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки Чернівецька міська рада є неналежним відповідачем у справі, у задоволенні позовних вимог до Чернівецької міської ради слід відмовити саме з цих підстав.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, заявлених до Виконавчого комітету Чернівецької міської ради та ОСОБА_3 суд виходить із наступного:

Так, відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами чинного Земельного кодексу України.

Так, статтею 5 ЗК України передбачено, що земельне законодавство базується, в тому числі на принципі забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Приписами статті 80 ЗК України встановлено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності та держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що позивач не погоджується із рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року, яким ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0978 га, що по АДРЕСА_5 .

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 цього Кодексу).

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок.

Згідно зі ст. 40 ЗК України, громадяни України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватись безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 23 зазначеного Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача.

В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому особа повинна довести (а суд встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права та вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За змістом вказаних норм права, суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц.

Як було встановлено судом, позивач звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просив рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року «Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0978 га, призначеної для обслуговування будинку АДРЕСА_5 » визнати протиправним та скасувати.

Разом із тим, на час прийняття оспорюваного рішення 09.06.1998 року позивач ОСОБА_1 не був власником квартири АДРЕСА_4 , на підставі чого останній обґрунтовує наявність у нього порушеного права у даному спорі, та набув права на вказану квартиру лише 04.12.2018 року на підставі договору дарування.

Більше того, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто майже через п`ять років після прийняття оспорюваного рішення, що безумовно підтверджує ту обставину, що його права не могли бути порушені оскаржуваним рішенням.

З огляду на зазначене, суд вважає, що безпосередньо позивач не зазнав жодного втручання в свої права внаслідок прийняття оспорюваного рішення Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року, на підставі якого було видано Державний акт на право приватної власності, оскільки не володів ними на момент прийняття та видачі оспорюваних актів.

Тому за відсутності реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача спірним рішенням Чернівецької міської ради №138/4 від 09.06.1998 року, та Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЧВ №012485 від 08.09.1998 року, виданим ОСОБА_3 , відсутніми є й підстави для задоволення позову.

З`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивачів є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення.

Щодо доводів позивача, наведених у позовній заяві про те, що ОСОБА_3 незаконно збудувала цегляний паркан, який по факту з`єднано з кутами будинку АДРЕСА_4 , суд звертає увагу на те, що вказані обставини не входять до предмету доказування у справі та виходять за межі заявлених позовних вимог, а тому відхиляються судом.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 18, 80, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає в АДРЕСА_8 до Чернівецької міської ради (Код ), Виконавчого комітету Чернівецької міської ради (Код ), що розташовані в м.Чернівці Центральна площа, 1, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), яка проживає в АДРЕСА_5 , про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 21.03.2023 року.

Суддя: Одовічен Я.В.