Постанова

Іменем України

08 березня 2023 року

м. Київ

справа № 204/114/19

провадження № 61-7011св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська у складі судді Дубіжанської Т. О. від 29 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О., від 21 червня 2022 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У січні 2019 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4, правонаступником якого є Західна окружна прокуратура міста Дніпра, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та витребування майна.

2. На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 4 було встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра квартири АДРЕСА_1 . Відомості за вказаним фактом 15 січня 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №0000122 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України.

3. Прокурор посилався на те, що на балансі обласного житлово-комунального підприємства «Південне» перебував будинок, розташований по АДРЕСА_2 . Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради від 10 вересня 2003 року № 171-р, яке затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року №232-10/ХХІУ, передано цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, у власність територіальної громади міста Дніпропетровська.

4. Відповідно до інформації Дніпровської міської ради будинок АДРЕСА_2 був прийнятий з 01 березня 2012 року від ОЖКП «Південне» до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, на підставі рішень Дніпропетровської міської ради від 2003 року.

5. Згідно з даними КП «Дніпропетровське МБТІ», станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 та технічна інвентаризація зазначеної квартири, як окремого об`єкту нерухомого майна, КП «ДМБТІ» не проводились.

6. Однак, 18 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царєйкіним М. М. проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 . Підставою для реєстрації права власності вказано свідоцтво про право власності на житло, видане 05 травня 1997 року ВО «Південний машинобудівний завод».

7. Того ж дня приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Царєйкіним М. М. посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладений між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 2 зазначеного договору спірна квартира належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 березня 1997 року

ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням №1077-97 від 05 березня 1997 року, зареєстрованого КП «ДМБТІ» у реєстраційній книзі 270п за реєстраційним №12. Прокурор зосереджував увагу на тому, що зазначена у договорі дата видачі свідоцтва відмінна від дати, зазначеної у реєстрі речових прав на нерухоме майно.

8. 28 січня 2016 року спірна квартира була реалізована ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , яка на цей час і є її власником.

9. Прокурор зазначав, що в межах кримінального провадження було допитано ОСОБА_3 , який пояснив, що жодного відношення до квартири АДРЕСА_3 він не має, свідоцтва про право власності на житло від 05 березня 1997 року чи 05 травня 1997 року, виданого ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням від 05 травня 1997 року №1077-97, він не отримував, приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Царєйкіна М. М. та ОСОБА_2 він не знає та ніколи не бачив, жодних договорів купівлі-продажу він не укладав. Зазначене, на думку прокурора, свідчить про те, що державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 проведено нотаріусом на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло, яке КП «ДМБТІ» не реєструвалося, внаслідок чого, вищевказана квартира протиправно вибула з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

10. Посилався на те, що Дніпровською міською радою, до повноважень якої відноситься питання управління майном, що належить до комунальної власності, всупереч вимогам статей 10, 30, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не вжито належних заходів щодо повернення майна, яке незаконно вибуло із комунальної власності, у тому числі заходів цивільно-правового характеру, направлених на повернення до комунальної власності міста нерухомого майна, яке вибуло з власності територіальної громади поза її волею.

11. Ураховуючи наведене, прокурор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладений 18 грудня 2015 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції інших учасників процесу

12. Дніпровська міська рада підтримала поданий прокурором позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Додатково посилалася на наявність ознак злочину у діях відповідачів, які спрямовані на набуття права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

13. ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначав, що представництво прокурором інтересів міської ради, яка може самостійно звернутися до суду з відповідним позовом, належним чином не обґрунтоване, у зв`язку з чим вважав, що наявні підстави для закриття провадження у справі.

14. ОСОБА_1 також заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Стверджувала, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, співпрацювала з відповідними органами досудового розслідування в межах кримінального провадження. Крім того, зазначала, що факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра спірної квартири було встановлено ще 15 січня 2016 року, однак прокурором не вчинено жодних заходів зі схоронності спірної квартири від зазначеної дати до дати набуття нею її у власність. Посилалась також на невірно обраний спосіб захисту, вказувала, що факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати негативних правових наслідків для добросовісного набувача, проте є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

15. В окремо поданій заяві ОСОБА_1 просила суд залишити позов без розгляду, оскільки у прокурора відсутні належні повноваження для звернення до суду з цим позовом.

Основний зміст та мотиви судових рішень судів попередніх інстанцій

16. Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2022 року, у задоволенні позовних вимог керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської радивідмовлено.

17. Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що керівником Західної окружної прокуратури міста Дніпра не доведено наявності виключних підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, не надано доказів належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, що слугувало б підставою задоволення віндикаційного позову в порядку статей 387, 388 Цивільного кодексу України. При цьому суди дійшли висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, яка на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна придбала спірне житлове приміщення за 117 619,00 грн, отже витребування у неї спірної квартири, якою вона володіє із 2016 року, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на неї надмірний індивідуальний тягар. Передбачення можливих негативних наслідків при прийнятті рішення покладається на суб`єкта владних повноважень відповідно до принципу належного врядування.

Узагальнені доводи касаційної скарги

18. 20 липня 2022 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури через засоби поштового зв`язкуподав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2022 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

19. Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, посилаючись на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, постановах Великої Палати Верховного Суду

від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц,

від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18,

від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17-ц, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 14 лютого 2019 року у справі № 820/10582/15, від 17 червня 2020 року у справі № 545/275/19, від 25 серпня 2020 року у справі № 707/2825/18 від 26 серпня 2020 року у справі № 908/684/19, від 23 жовтня 2020 року у справі № 2-2585/11, від 23 грудня 2020 року у справі № 755/174/18, від 03 березня 2021 року у справі № 199/7376/16, від 24 березня 2021 року у справі № 922/2244/19,

від 08 квітня 2021 року у справі № 910/8737/19, від 09 червня 2021 року у справі № 922/3530/19, від 09 червня 2021 року у справі № 922/1141/20, від 21 липня 2021 року у справі № 330/1378/18, від 29 червня 2022 року у справі № 523/9145/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

20. Прокурор посилається на те, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що наявність підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури було перевірено при прийнятті позовної заяви до провадження, а бездіяльність Дніпровської міської ради (більше ніж два роки) свідчить про наявність виключних підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах. При цьому звертає увагу на виконання прокурором вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення суб`єкта владних повноважень про представництво його інтересів в суді.

21. Помилковими вважає висновки судів попередніх інстанцій про відсутність доказів належності спірної квартири Дніпровській міській раді, посилаючись на положення статті 128 ЦК УРСР, а також вказує на відсутність її волевиявлення, як законного власника, на відчуження (приватизацію) спірної квартири.

22. Суди попередніх інстанцій, на думку прокурора, не звернули уваги на те, що територіальна громада міста Дніпра втратила право комунальної власності на спірну квартиру за відсутності своєї волі, що безумовно свідчить про порушення її майнових прав, захист яких відповідає критерію пропорційності. При цьому ОСОБА_1 має право відновити своє право на підставі положень статті 661 ЦК України. Акцентує увагу на наявності 7 616 сімей, які мають право на першочергове та позачергове отримання житла, а також відсутності вільних житлових приміщень для забезпечення їх потреб.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23. Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 204/114/19 з суду першої інстанції.

24. 13 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

25. Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Відмовлено заступнику керівника Дніпропетровської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом та участю сторін.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

26. У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить відмовити у задоволенні поданої касаційної скарги, а оскаржені судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій. Зазначає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, придбала її за 16 500,00 доларів США, здійснила у ній капітальний ремонт, справно сплачує рахунки за комунальні послуги та отримала субсидію. При цьому вона активно співпрацювала зі слідством. Позбавлення її спірного майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Вважає, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено відсутність виключних випадків для представництва прокурором інтересів Дніпровської міської ради, а посилання прокурора на виконання ним вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині попереднього повідомлення міської ради про представництво інтересів вважає припущенням, оскільки відсутні докази направлення та отримання такого повідомлення.

27. Дніпровська міська рада підтримала доводи касаційної скаргизаступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури. Звертає увагу на порушення права територіальної громади, яке потребує невідкладного захисту, а також підтверджує наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, в особі Дніпровської міської ради, з огляду на бездіяльність органу, уповноваженого захищати інтереси держави у спірних правовідносинах.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28. На балансі ОЖКП «Південне» перебував будинок АДРЕСА_2 .

29. Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради

від 10 вересня 2003 року № 171-р, яке затверджено рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23 жовтня 2003 року №232-10/ХХІУ, передано цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, у власність територіальної громади міста Дніпропетровська.

30. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 18 грудня 2015 року приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Царєйкін М. М. здійснив державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 травня 1997 року ВО «Південний машинобудівний завод».

31. 18 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу

Царєйкіним М. М. за реєстровим номером № 1710.

32. Відповідно до пункту 2 зазначеного договору квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 березня 1997 року ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням від 05 березня 1997 року № 1077-97, зареєстрованого КП «ДМБТІ» у реєстраційній книзі 270п за реєстраційним № 12.

33. 28 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за №174. Спірне житлове приміщення придбано за 117 619 грн.

34. Відповідно до інформації, наданої КП «ДМБТІ», станом на 31 грудня

2012 року державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 та технічна інвентаризація зазначеної квартири, як окремого об`єкту нерухомого майна, КП «ДМБТІ» не проводились.

35. За фактом незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра квартири АДРЕСА_1 відкрито кримінальне провадження №0000122 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань

15 січня 2016 року.

36. У протоколі допиту свідка від 01 серпня 2016 року, складеному слідчим Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області

Фітісовим Г. І. в межах кримінального провадження, свідок ОСОБА_3 пояснив, що жодного відношення до квартири АДРЕСА_1 він не має, свідоцтва про право власності на житло від 05 березня 1997 року чи 05 травня 1997 року, виданого ВО «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням

від 05 березня 1997 року №1077-97, він не отримував. Приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Царєйкіна М. М. та ОСОБА_2 він не знає та ніколи не бачив, жодних договорів купівлі-продажу він не укладав. Також ОСОБА_3 пояснив, що в 2011 році ним було загублено оригінал свого паспорту та оригінал свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка належить йому на праві власності.

Позиція Верховного Суду

37. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

38. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

39. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

40. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

41. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

42. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

43. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, зазначив декілька самостійних підстав для відмови у задоволенні позову, а також для залишення позову без розгляду (відсутність виключних підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді, відсутність доказів належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, а також непропорційність витребування спірного майна у добросовісного набувача). Поєднання зазначених підстав при прийнятті рішення про відмову у позові не відповідає принципам законності та обґрунтованості судового рішення.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури.

44. Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

45. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

46. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

47. Невжиття компетентним органом достатніх заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

48. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

49. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду.

50. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

51. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 18 січня 2023 року у справі

№ 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20)).

52. Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор посилався на те, що у кримінальному провадженні встановлено факт безпідставного вибуття квартири з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра шляхом реєстрації права власності за приватною особою на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло, не зареєстрованого у встановленому законом порядку. Прокурор вказав, що порушено матеріальну та фінансову основу місцевого самоврядування, право власності територіальної громади, а орган, на який покладено обов`язок щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах - Дніпровська міська рада, більше двох років з часу виявлення відповідного правопорушення, не здійснює відповідних дій для повернення майна, яке незаконно вибуло з комунальної власності. При цьому Дніпровській міській раді було відомо про факт незаконного вибуття спірної квартири з володіння територіальної громади, що підтверджується доданим до позовної заяви листом від 22 серпня 2016 року № 7/21-1405 та наявними у матеріалах справи поясненнями представника Дніпровської міської ради, яка підтримала поданий позов. Факт виконання прокурором вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в частині попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про представництво інтересів держави в суді підтверджується доданим до позовної заяви повідомленням від 20 грудня 2018 року № 77-2518вих18, щодо отримання якого Дніпровська міська рада не заперечувала.

53. З урахування наведеного, прокурор належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, а тому помилковими слід визнати висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у цій справі.

Щодо порушення права комунальної власності

54. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

55. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

56. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

57. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

58. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

59. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

60. У відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.

61. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

62. Ураховуючи наявні у матеріалах справи докази передачі житлового будинку АДРЕСА_2 у власність територіальної громади міста Дніпропетровська, прийняття зазначеного нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро ще у 2003 році, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів здійснення технічної інвентаризації спірної квартири, як окремого об`єкту нерухомого майна, а також державної реєстрації права власності на неї до моменту виникнення спірних правовідносин, помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність доказів порушення права власності територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з незаконним відчуження спірної квартири.

Щодо підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача

63. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

64. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободмає автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

65. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на мирне володіння майном та у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

66. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення легітимної мети, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Європейський суд з прав людини у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

67. На необхідність проведення оцінки наявності або відсутності добросовісності набувача нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), постанова від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), постанова від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

68. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

69. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є обтяжливою для нього. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15, від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16 та від 20 травня 2020 року у №199/8047/16.

70. У цьому аспекті заслуговує на увагу рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо необхідності додержання принципу належного урядування та порядку втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пунктах 70-71 зазначеного рішення наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

71. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

72. Встановивши, що з початку досудового розслідування до 28 січня 2016 року (дата укладення останнього договору купівлі-продажу) жодних дій із забезпечення схоронності спірної квартири правоохоронними органами, в тому числі і органами прокуратури, вчинено не було, арешт на квартиру не накладався, що призвело до безперешкодного укладання договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суди дійшли обґрунтованого висновку щодо невідповідності дій органу місцевого самоврядування та правоохоронних органів принципу належного врядування. При цьому також заслуговує на увагу те, що осіб, які вчинили протиправні дії, внаслідок яких квартира протиправно вибула із володіння територіальної громади, прокурором встановлено не було. Як не було надано оцінки у межах кримінального провадження і діям приватного нотаріуса щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

73. Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що ОСОБА_1 мала легітимні очікування щодо правомірності отримання спірного майна у власність на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 сплатила на користь продавця грошові кошти, що підтвердила, зокрема, розпискою. У цьому контексті колегія суддів також звертає увагу на соціальний статус ОСОБА_1 , яка є інвалідом ІІІ групи, отримувала субсидію на сплату житлово-комунальних послуг, проживає у спірній квартирі з 2016 року, спірне майно (загальна площа 39,2 кв. м) є її єдиним житлом, у якому здійснені капітальні ремонтні роботи.

74. З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що витребування у ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, спірної квартири, в якій вона постійно проживає, становитиме непропорційного втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на неї надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла.

75. У відповідності до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

76. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині судові рішення залишаються без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 21 червня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта