ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1977/23 Справа № 183/5768/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д.І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді Новікової Г.В.

суддів Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Базюкевич Є.В. на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Городецького Д.І.), у цивільній справі №183/5768/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним з підстав зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст.232 ЦК України).

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року провадження у цивільній справі зупинене до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областісуду від 07 грудня 2020 року провадження у справі поновлене.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областісуду від 03 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1 ; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 .

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в новій редакції до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування посилалася на те,що ОСОБА_5 за життя на її ім`я було оформлено заповіт на квартиру АДРЕСА_1 . З 27.08.1991 року ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала у вищезазначеному житловому приміщенні до часу смерті, всі витрати щодо утримання нерухомого майна несла одноособово.

12.06.2019 року ОСОБА_5 оформила довіреність на ім`я племінника ОСОБА_4 для відновлення втрачених нею правовстановлюючих документів на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та отримання дублікату свідоцтва про право власності. Нотаріус вголос нічого не зачитував та нічого не питав у ОСОБА_5 .

В послідуючому на вимогу ОСОБА_5 її племінник ОСОБА_4 надав їй копію договору дарування квартири від 22 серпня 2019 року, з якої їй стало відомо, що ОСОБА_4 , який начебто діяв в інтересах ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.В. від 12.06.2019 р. за № 198, уклав договір дарування належної ОСОБА_5 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим Станіславом Петровичем

Про укладення зазначеного договору дарування ОСОБА_5 нічого не було відомо.

У ОСОБА_5 не було наміру дарувати належну їй квартиру будь-кому, оскільки зазначена квартира була єдиним її житлом, де вона проживала до часу смерті, мала спадкоємців.

Вважала, що договір дарування було укладено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_4 , як представника ОСОБА_5 за дорученням з однієї сторони, із своєю матір`ю ОСОБА_2 з другої сторони.

Вважала,що також наявні підстави для задоволення позову на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки спірний договір дарування є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені зазначеним правочином.

Про зазначене свідчать наступні факти: довіреність з правом дарування квартири оформлена наступного дня після виписки ОСОБА_5 з лікарні, що свідчить про оформлення договору під впливом тяжких життєвих обставин і переживань; квартира була єдиним житлом ОСОБА_5 та вочевидь вона не мала наміру залишатися на вулиці; після оформлення договору дарування ОСОБА_5 залишилася проживати в спірній квартирі; відповідач не оформлювала на себе договори про надання комунальних послуг, зазначені послуги оплачувала сама ОСОБА_5 , при цьому, оформлювала відповідні субсидії, продовжувала оформлення документів на облаштування автономного опалення.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим Станіславом Петровичем та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн. та на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, в обґрунтування посилається на те, що щодо мотивів внаслідок зловмисної домовленості(ст..232 ЦК України) ОСОБА_4 як представника ОСОБА_5 з однієї сторони зі своєю матір`ю ОСОБА_2 з другої сторони суд оцінив правильно і вцій частині мотиви суду не оскаржуються. Водночас суд першої інстанції помилково оцінив докази про визнання недійсним договору дарування квартири на підставі статті 234 ЦК України спірний договір дарування є фіктивним без наміру створення правових наслідків,які обумовлені цим правочином.Обставини справи та визнані відповідачем у відзиві факти свідчать,що сторони не мали наміру створити правові наслідки у вигляді дійсного дарування квартири. Про це свідчать також наступні факти:довіреність з правом дарування квартири була оформлена наступного дня після виписки ОСОБА_5 зі стаціонару,що свідчить про її оформлення під впливом тяжких життєвих обставин;квартира була єдиним житлом ОСОБА_5 і очевидно,що овна не мала наміру безоплатно його віддавати і залишитись на вулиці; ОСОБА_5 залишилась проживати в квартирі після договору дарування;договори на комунальні послуги залишились укладеними на ОСОБА_5 ,вона їх оплачувала та оформлювала субсидію.

Висновок суду першої інстанції про необхідність оспорення довіреності на думку апелянта не впливає на мотиви і наміри сторін правочину з дарування квартири-сторони визнають,що дарування вчинене для убезпечення квартири від зловмисників,а не для безкоштовного майна обдарованому. Оскарження довіреності є неналежним способом захисту порушеного права.

Вважає, що є помилковим і висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 233 ЦК України.Приводом і мотивом для вчинення договору дарування була втрата оригіналів документів на квартиру і загроза власнику втратити житло через можливі дії зловмисників. Про відсутність наміру дарувати квартиру свідчить також наявність заповіту.

ОСОБА_5 після укладання договору продовжувала займатися документами для автономного опалення і оформлення субсидії.Тобто ОСОБА_5 продовжувала вважати себе власником кватири, а договір дарування був лише юридичним інструментом як запобіжник проти можливих протиправних дій третіх осіб,які можливо викрали документи на квартиру.

Слід вважати доведеним відсутність наміру реального дарування квартири ОСОБА_5 ..Свідченням цього є також скасування ОСОБА_5 10.09.2019 року виданої довіреності-через короткий проміжок часу після договору дарування 22.08.2019 року.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не проводив судове зсідання, розглянув заяву без повідомлення позивача та її представника про такий розгляд, а також без направлення сторонам копії заяви відповідача. Суд першої інстанції не врахував, що за договором про надання правничої допомоги зазначений гонорар в 15000 грн. за всі послуги,що будуть надані за таким договором,а не лише послуги в межах судового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того не враховано, що у відзиві на позов відповідач зазначила, що вона не планує нести будь-яких судових витрат. Не зважаючи на це, суд першої інстанції стягнув витрати без будь-якого обґрунтування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилається на те, що суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем у позові зазначені підстави для визнання його недійсним, які виключають одна одну. Висновок суду про не надання доказів в підтвердження позовних вимог підтверджується встановленими обставинами по справі. В заявах по суті справи та поясненнях свідків неодноразово зазначалося,що втрата документів та побоювання дарувальниці лише були підставою для прийняття рішення про дарування спірної квартири ОСОБА_2 .. Втрата оригіналів документів на квартиру і побоювання власника про можливе використання сторонніми особами не є загрозою втрати житла та тяжкою обставиною. Апелянт не повідомляє суду та не надає доказів понесених дарувальницею вкрай невигідних умов,на яких було вчинено правочин у сукупності з зазначеною тяжкою обставиною.

При ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції було враховано,що розмір витрат відповідача на оплату послуг адвоката доведено та є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Повідомив,що попередній розрахунок суми судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, апеляційної скарги складає 10000 грн..

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін,посилаючись на те,що судом правильно встановлені обставини. Посилався на те, що за ініціативою ОСОБА_5 було оформлено довіреність, при підписанні довіреності вона сама розмовляла з нотаріусом, пояснювала ,що їй необхідно в цій довіреності зазначити, потім знайомилася із її текстом та підписувала у нотаріуса, а потім довіреність передала йому.

Коли ОСОБА_5 перебувала у лікарні, в квартирі хтось поміняв замки.

Всудове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 -адвокат Базюкевич Є.В., представник ОСОБА_2 - адвокат Макаренко О.А., Карташев А. В.. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать судові повістки та довідка про доставку SMS (т.2 а.с.146-149).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2019 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. посвідчено довіреність за реєстровим № 198, відповідно до якої ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а також, представляти її інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, подавати, заповнювати та підписувати заяви щодо реєстрації прав власності, заяви про надання дублікатів свідоцтва про право власності, отримувати документи, у тому числі дублікати правовстановлюючих документів на квартиру, підписати договір дарування вищевказаної квартири, тощо.

22 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим С.П. посвідчено договір дарування квартири, за реєстровим № 959, у відповідності до якого ОСОБА_4 , що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. 12.06.2019 року за реєстровим № 198, від імені ОСОБА_5 , яка подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Згідно до матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченком О.О., з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Матеріали спадкової справи містять заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 21 травня 2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.О., відповідно до якого, на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповідала все своє майно ОСОБА_3 .

Також, матеріали спадкової справи містять заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 02 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., відповідно до якого, на випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповідала все своє майно ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог про визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності позивач посилалася на те, що сторони не мали наміру створити правові наслідки у вигляді дійсного дарування квартири,так як квартира була єдиним житлом ОСОБА_5 і очевидно, що вона не мала наміру безоплатно його віддавати і залишитись на вулиці; вона залишилась проживати в квартирі після договору дарування.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2019 року ОСОБА_5 дорученням уповноважила ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а також, представляти її інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, подавати, заповнювати та підписувати заяви щодо реєстрації прав власності, заяви про надання дублікатів свідоцтва про право власності, отримувати документи, у тому числі дублікати правовстановлюючих документів на квартиру, підписати договір дарування вищевказаної квартири, тощо.

22 серпня 2019 року ОСОБА_4 , що діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_5 , яка була на момент укладання договору дійсною і ніким не оспорювалася, подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 пояснили,що ОСОБА_5 була їх родичкою і у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів на належну їй на праві власності квартиру та щоб узабезпечити себе від шахраїв оформила доручення на укладання від її імені договору дарування. Це було волевиявлення ОСОБА_5 ..Зазначені обставини нічим не спростовуються. Наявності умислу в усіх сторін правочину також не встановлено.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що договір дарування був як запобіжник проти можливих протиправних дій третіх осіб,які можливо викрали документи на квартиру.

Вирішуючи спір з урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним з підстав фіктивності. Висновок суду першої інстанції узгоджується з положеннями статті 234 ЦК України,відповідно до змісту якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним повинна бути встановлена наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності ознак фіктивного правочину.

Посилання на те,що ОСОБА_5 після укладання договору дарування квартири продовжувала проживати та користуватися квартирою, що підтверджує фіктивність договору, не можуть бути прийняті до уваги,оскільки саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Доводи про те,що одним із доказів недійсності договору дарування є та обставина,що ОСОБА_5 з лікарні забрала до себе ОСОБА_3 не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки зазначена обставина не підтверджує відсутність волевиявлення дарувальника при укладанні договору.

Вказівка на те, що ОСОБА_5 не мала наміру безоплатно віддавати єдине житло, є безпідставним, оскільки є припущенням, не підтвердженим належними доказами.

Доводи про те, що сторони не мали наміру створити правові наслідки у вигляді дійсного дарування квартири не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а є лише припущенням.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно виходив із того,що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог і обгрунтовано прийняв рішення про відмову у їх задоволенні.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, є ідентичними доводам, викладеним у позовній заяві, їм надана оцінка судом першої інстанції, а тому вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у не входить до компетенції суду апеляційної інстанції.

Правом на звернення з позовом про визнання договору дарування недійсним на підставі статті 233 ЦК України наділений лише дарувальник.Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 751/4210/15-ц. Позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним з цих підстав (ст.233 ЦК України) не заявлялися. Наводячи мотиви та обгрунтування в рішенні суду за цими підставами суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і вони є зайвим,однак вони не впливають на правильність прийнятого судом рішення. Такі висновки слід виключити із мотивувальної частини рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

При ухваленні судом першої інстанції додаткового рішення щодо відшкодування витрат з оплати правничої допомоги було встановлено,що у відзиві на позовну заяву від 02.09.2021 року

представником ОСОБА_2 адвокатом Мірошниченко Л.В. зазначалося щодо попереднього розрахунку судових витрат і в тому числі витрат на правничу допомогу у сумі 15000 грн.,що відповідає вимогам ст.178 ЦПК України, де зазначено, що відзив повинен містити попередній (орієнтовний розрахунок суми судових витрат,які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.)

Про те, що суду будуть надані докази щодо розміру витрат на правничу допомогу адвокатом Мірошниченко Л.В. було заявлено клопотання 26 вересня 2022 року до закінчення судових дебатів у справі, що відповідає положенням ч.8 ст.141 ЦПК України.

До заяви про розподіл судових витрат було надано договір про надання правничої допомоги,укладений 01.07.2021 року між ОСОБА_2 та адвокатом Мірошниченко Л.В. та додаткову угоду до договору від 30.06.2022 року; акт здачі-приймання робіт(надання юридичних послуг), де перелічені надані послуги; квитанції про оплату наданих послуг ОСОБА_2 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріалами справи підтверджено факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Посилання на те, що суд першої інстанції розглянув заяву без повідомлення позивача та її представника про такий розгляд, а також без направлення сторонам копії заяви відповідача є безпідставним. Згідно положень статті 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Про відправлення на адресу ОСОБА_1 заяви про розподіл судових витрат свідчить квитанція ПАТ «Укрпошта».

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. В договорі про надання правничої допомоги,укладеному 01.07.2021 року між ОСОБА_2 та адвокатом Мірошниченко Л.В. зазначений розмір гонорару . Клопотання позивача чи його представника про зменшення витрат на правничу допомогу не заявлялося.

За таких обставин підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції не вбачається.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року було зупинено дію додаткового рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року. Оскільки апеляційне провадження закінчено, то дія зазначеного рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Базюкевич Є.В. на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію додаткового рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.

Судді: