ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 березня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2468/22

Головуючий у першій інстанції Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/449/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мамонової О.Є.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Патук А.А.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Яблунівська об`єднана територіальна громада Прилуцького району Чернігівської області як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2022 року (проголошено о 11:55) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини у батька та повернення дитини у місце її проживання,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

- відібрати у батька, ОСОБА_2 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути його матері ОСОБА_1 за місцем її реєстрації та проживання, а саме АДРЕСА_1 ;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що у липні 2021 року вона звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею. Син на той час проживав з нею та відвідував Прилуцький заклад дошкільної освіти. 06.07.2021 ОСОБА_2 за участю сторонніх осіб примусово відібрав дитину, змінив її місце проживання та майже рік не допускає її до сина, повністю обмежив її у можливості опіки та спілкування з дитиною.

Рішенням виконавчого комітету Яблунівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 31.08.2021 визначено місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю. Згідно з висновками Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 20.10.2021 місце проживання сина з батьком визнано як недоцільне.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.09.2022 позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання сина разом з нею задоволено.

Указувала, що під час виконання ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 09.07.2021 про забезпечення її позову шляхом повернення дитини до фактичного місця проживання, державним виконавцем неодноразово здійснювався вихід за адресою відповідача, але останнього досі не розшукано.

Зазначала, що небажання відповідача добровільно повернути малолітню дитину матері, на користь якої органом опіки та піклування прийняте відповідне рішення, а в подальшому і судовим рішенням визначено місце проживання дитини з матір`ю, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному ст. 162 Сімейного кодексу України.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини задоволено.

Відібрано у ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто його за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 992,40 грн та 7 800,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення районного суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

Суд розглянув справу без участі відповідача, незважаючи на його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, що позбавило його можливості заперечити проти позову та надати відповідні пояснення.

Не зважаючи на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2021 у справі № 742/2502/21, якою зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити можливість ОСОБА_1 спілкуватися в присутності батька з малолітнім сином, позивачка не виявила бажання спілкуватись з сином, не приїздила на побачення з ним у визначенні рішенням дні та години, вдавшись до звинувачень відповідача в тому, що він не надає їй дитину.

Судом не враховано думку дитини в частині подання відповідачем доказів щодо ставлення сина до матері, її відношення до виконання своїх батьківських обов`язків (до апеляційної скарги додано висновок психолога).

Суд, ухвалюючи рішення на користь позивачки, не врахував, що малолітній ОСОБА_4 з самого народження проживав у м. Києві, сам тут зосереджено коло знайомих дітей, дошкільних навчальних закладів, які він відвідував, тому оскаржуване рішення суду фактично зруйнує та примусово розірве соціальні зв`язки дитини та завдасть їй психологічної напруги.

Сума стягнутих з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката є завищеною та недоведеною, оскільки, надана позивачкою квитанція до прибуткового касового ордеру про оплату послуг не містить номеру, а отже, не є бухгалтерським документом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Доводи відзиву зводяться до того, що фактичним місцем проживання та місцем реєстрації сина від його народження була адреса: АДРЕСА_1 , тому, інформація відповідача про те, що до конфлікту сім`я переїхала до м. Києва не відповідає дійсності.

Позивачка зазначає, що останній раз бачила сина 28.10.2021, після цього відповідач жодного разу не допустив її до нього. Не маючи інформації, де знаходиться її син, вона позбавлена можливості дізнатись про стан його здоров`я, харчування, умови його перебування. Така поведінка та позиція відповідача ставить під сумнів можливість забезпечити їх сину належний духовний розвиток, позбавляє його материнської турботи та піклування, а психічне насильство, яке застосовує до дитини відповідач, а саме створення ілюзії, що мама залишила свою дитину, залякування дитини, негативно впливає на психічний розвиток сина.

Указує на те, що три години, які адвокат витратив на складання позовної заяви з посиланням на практику Європейського Суду є абсолютно співмірним, а факт оплати за надання правничої допомоги належно підтвердженим.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про розгляд справи 07.03.2023 повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. 07.03.2023 на електронну пошту суду від імені відповідача надіслано заяву, яка не скріплена електронним цифровим підписом, про відкладення розгляду справи у зв`язку з затримкою отримання ОСОБА_2 актів та висновків комісії.

Згідно із ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що зазначені відповідачем причини неявки у судове засідання не можна визнати поважними з огляду на їх неконкретний характер, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності ОСОБА_2 .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Дуденок О.О., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що підстав, які б перешкоджали поверненню дитини матері не встановлено, а небажання відповідача добровільно виконувати рішення суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю та відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на обставинах даної справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що сторони з 30.06.2018 перебувють у зареєстрованому шлюбі (а. с. 7).

Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Довідки про реєстрацію місця проживання особи Дубовогаївської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 07.09.2018 № 59 та від 06.11.2018 № 74 свідчать, що місце проживання ОСОБА_1 з 18.10.2014 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 зареєстрований за цією ж адресою з 06.11.2018 (а. с. 10, 13).

Із довідки Прилуцького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 15 Прилуцької міської ради Чернігівської області від 07.07.2021 № 01-44/46 вбачається, що ОСОБА_5 відвідує 1 молодшу групу № 9 даного закладу з 16.06.2021. Останній день відвідування 05.07.2021 (а. с. 11).

06.08.2021 комісією у складі в.о. начальника Служби у справах дітей Яблунівської сільської ради, директора КЗ «Центр надання соціальних послуг», начальника відділу соціальної роботи для сім`ї, дітей та молоді КЗ «Центр надання соціальних послуг», старости села Дубовий Гай здійснено обстеження матеріально побутових умов сім`ї ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого зроблено висновок, що для проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю створені усі належні умови. Члени комісії провели індивідуальні бесіди з кожним членом родини щодо проживання малолітньої дитини, заперечень проти проживання ОСОБА_4 з матір`ю немає (а. с. 17).

Довідка характеристика, видана виконкомом Яблунівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області на ОСОБА_1 від 27.07.2021, підтверджує, що позивачка за час проживання на території Яблунівської сільської ради зарекомендувала себе позитивно, користується авторитетом серед населення, конфліктних ситуацій з жителями села ОСОБА_6 зафіксовано не було, скарг не надходило (а. с. 15).

10.08.2021 за № 01-17/27 Службою у справах дітей Яблунівської сільської ради надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16).

20.10.2021 за №102/02/38-6493 Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно з яким комісія визнала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю (на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини, протокол від 07.10.2021 № 21) (а. с. 18-19).

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.07.2021, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 20.08.2021 (справа № 742/2502/21), заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути малолітнього ОСОБА_3 , до фактичного місця реєстрації останнього, до вирішення спору про визначення місця проживання дитини по суті та набрання судовим рішенням законної сили.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.04.2022 ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.07.2021 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20.08.2021 в частині задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом покладення на ОСОБА_2 обов`язку з повернення малолітнього ОСОБА_4 за місцем його фактичної реєстрації скасовано й ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

Також ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2021 (справа №742/2502/21) скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.07.2021 року про повернення ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_4 до фактичного місця реєстрації останнього, до вирішення спору про визначення місця проживання дитини по суті та вступу у законну силу судового рішення, зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити можливість ОСОБА_1 спілкуватися у присутності батька з сином кожного понеділка, середи, п`ятниці з 18 год 30 хв. до 21 год 00 хв, кожної суботи з 10 год 00 хв. до 20 год. 00 хв.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 18.01.2022 вказана ухвала скасована, а у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.09.2022 (справа №742/2571/21) скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.05.2022, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено (а. с. 21-24).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2022 постанову Чернігівського апеляційного суду від 13.09.2022 (справа №742/2571/21) залишено без змін (а.с. 148-162).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Як визначено статтею 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі частиною 1 статті 162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місце проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дітей дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Виходячи з зазначеного вище та положень ст. 4, 12 ЦПК України, колегія суддів вважає, що відповідач не довів обставин, які б свідчили та доводили, що проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 , створюватиме загрозу його життю, здоров`ю, що це б негативно вплинуло на його культурний, духовний та моральний розвиток. Тобто, в даному випадку, ОСОБА_1 як мати, місце проживання дитини з якою визначено судовим рішенням, не має доводити підстав для відібрання дитини у батька відповідача по справі, це рішення набрало законної сили і підлягає виконанню.

Отже апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстав, які б перешкоджали поверненню дитини матері не встановлено, а той факт, що відповідач не бажає добровільно виконувати рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, є підставою для захисту прав позивачки в порядку, визначеному ст. 162 Сімейного кодексу України, що відповідає вимогам ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 742/1593/19).

Звідси також виходить, що відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з огляду на положення Закону України «Про виконавче провадження» дає суду підстави для задоволення позову про відібрання дитини та повернення її за місцем фактичного проживання матері.

Крім того колегія суддів погоджується з тим, що відповідач, своїми діями порушує права дитини на право отримувати піклування та любов зі сторони матері, позбавляє дитину материнської турботи та піклування, чим шкодить нормальному розвитку дитини.

Доводи відповідача про те, що не зважаючи на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03.12.2021 у справі №742/2502/21, якою зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити можливість ОСОБА_1 спілкуватися в присутності батька з малолітнім сином, позивачка не виявила бажання спілкуватись з сином, не приїздила на побачення з ним у визначенні рішенням дні та години, вдавшись до звинувачень відповідача в тому, що він не надає їй дитину, є голослівними, окрім того постановою Чернігівського апеляційного суду від 18.01.2022 вказана ухвала суду скасована.

Посилання ОСОБА_2 на те, що рішення суду про відібрання дитини у батька та повернення сина до матері зруйнує та примусово розірве соціальні зв`язки дитини, завдасть їй психологічної напруги не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки, всі обставини та доцільність проживання дитини з матір`ю ОСОБА_1 вже були предметом розгляду у справі № 742/2571/21.

Не врахування судом думки дитини в частині подання відповідачем доказів щодо ставлення сина до матері, її відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема висновку психолога, також до уваги не беруться з огляду на зазначене вище.

Не є слушними доводи ОСОБА_2 про те, що суд розглянув справу без його участі, незважаючи на його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, що позбавило його можливості заперечити проти позову та надати відповідні пояснення, з огляду на те, що розгляд справи, призначений на 21.10.2022, за клопотанням відповідача був відкладений на 08.11.2022, після чого, у зв`язку з неявкою в судове засідання обох сторін та за повторно поданим відповідачем клопотанням про відкладення розгляду справи, наступна дата судового засідання була визначена на 29.11.2022. Крім того, клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи надійшло до суду вже після судового засідання

Отже відсутні підстави вважати, що права відповідача на участь у розгляді справи були порушені, адже, суд, дотримуючись правил ЦПК України, неодноразово відкладав розгляд справи, задовольняючи клопотання відповідача.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, які були досліджені в судовому засіданні та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про те, що сума правової допомоги, заявленої позивачкою є завищеною та що вона не довела наявності таких витрат, то відсутні підстави вважати, що рішення суду в цій частині не відповідає вимогам процесуального закону.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 (справа №904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Позивачкою суду першої інстанції надані належні докази на підтвердження витрат на правничу допомогу адвоката Дуденок О.О. у даній справі, зокрема, надання послуг підтверджено укладеним між ними договором про надання правничої допомоги від 13.09.2022, розрахунком витрат робочого часу, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, складеного з урахуванням рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару та квитанцією до прибуткового касового ордера про сплату 7 800,00 грн (а. с. 36-39).

Розподіляючи витрати на правничу допомогу та стягуючи їх з відповідача в повному розмірі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що понесені позивачкою витрати в розмірі 7 800,00 грн відповідають критеріям розумної необхідності та реальності адвокатських витрат, а також, принципам співмірності.

Що стосується наданої позивачкою квитанції, яка, на думку відповідача, не відповідає правилам ведення бухгалтерського обліку, оскільки не містить номеру, а отже і не підтверджує фактичної оплати послуг, то вказана обставина не позбавляє сторону, на користь якої ухвалено рішення, на відшкодування понесених нею витрат, незалежно від того, чи їх вже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 160/12268/19).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення постановлено районним судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим, згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: О.І. Онищенко

Н.В. Шитченко