Справа № 367/2313/22
Провадження №2/367/2710/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2023 року місто Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області

в складі головуючого судді Одарюка М.П.,

за участю секретаря судового засідання Довгополої І.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Скляра В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу №367/2313/22 за уточненою позовною заявою ОСОБА_2 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

19 липня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою (яку в подальшому уточнив) про визнання незаконним та скасування наказу Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» №46-к від 04 квітня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_2 із посади сторожа охорони Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», поновлення його на посаді сторожа охорони Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» з 07 квітня 2022 року, стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 104 014 гривень 05 копійок без утримання податків та інших обов`язкових платежів (період вимушеного прогулу з 07 квітня 2022 року по 07 лютого 2023 року), а також стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» заподіяної моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.01.2013 позивач був прийнятий на роботу на посаду сторожем команди сторожової охорони. ОСОБА_2 проживає у селі Феневичі Іванківської об`єднаної територіальної громади Вишгородського району Київської області та на час введення військового стану в Україні перебував у будинку за вказаною адресою. З 24 лютого по 01 квітня 2022 року позивач перебував в окупації, не було можливості виїхати з території, був відсутній телефонний дзвінок.

В перші дні військових дій позивач повідомив керівництво про те, що перебуває в окупації, в подальшому після деокупації території на початку квітня 2022 року ОСОБА_2 зателефонував до начальника охорони, який повідомив про звільнення ОСОБА_2 із роботи за згодою сторін з 06.04.2022р.

При цьому позивач проживав без реєстрації на території села Феневичі Іванківської об`єднаної територіальної громади Вишгородського району Київської області з 24.02.2022р. по 08.04.2022р.

Після деокупації ОСОБА_2 виїхав до м. Львова та зареєструвався як внутрішньо переміщена особа, де знаходився до червня 2022 року. Після повернення він звернувся до відділу кадрів Національного військово - медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь», де йому повідомили що з 06.04.2022р. він був звільнений з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Наказ про звільнення роботодавець не вручив, власноруч він заяву про звільнення не писав, що є незаконними діями відповідача.

Крім того, вказаними діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях.

У судовому засіданні представник позивача підтримує позовну заяву, просить суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечує проти позову, оскільки вважає, що особи, яка написала заяву про звільнення за ОСОБА_2 , не знайдено, службове розслідування проведено, отже, вини відповідача у незаконному звільненню немає.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши думку представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, встановив наступе.

Щодо клопотання про поновлення строку на звернення до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Надані позивачем докази, а також наведені обгрунтування неможливості подачі позову до суду вчасно зумовлені активним бойовими діями в місці проживання позивача, відсутністю засобів зв`язку, необхідністю виїзду до іншого обласного центру та неповідомленням у встановленому законом порядку відповідачем про звільнення позивача з займаної посади.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

Суд вважає, що ненадання можливості позивачу оскаржити своє звільнення в умовах військового стану буде очевидно несправедливим рішенням, зважаючи на вищевикладені обставини, а тому задовольняє клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

18.01.2013р. ОСОБА_2 подав заяву про прийняття на роботу на вакантну посаду сторожа команди сторожової охорони (а.с. 13).

22.11.2013р. ОСОБА_2 подав заяву про переведення з 02.12.2013р. по 31.12.2013р. на посаду сторожу сторожової охорони (а.с. 17).

У трудовій книжці ОСОБА_2 містяться записи №35,36,37, згідно яких 22.01.2013р. він прийнятий на роботі сторожем команди сторожової охорони,06.04.2022р. звільнений за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КзпП України (а.с. 7-9).

На аркуші справи 14 міститься заява, написана від імені ОСОБА_2 про звільнення його 06.04.2022р. за згодою сторін.

Відповідно до витягу з наказу №46 від 04.04.2022р. звільнено за угодою сторін (п.1 ст. 36 КзПП України) ОСОБА_2 06 квітня 2022 року. Підстава - заява ОСОБА_2 , згода начальника (а.с. 15).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.04.2022р. ОСОБА_2 фактичне місце проживання є: АДРЕСА_2 (а.с. 25).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.06.2022р. ОСОБА_2 фактичне місце проживання є: АДРЕСА_3 (а.с. 26).

Відповідно до довідки, виданої старостою Іванкіської селищної ради ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проживав без реєстрації з 24.02.2022р. по 08.04.2022р. на території Іванківської ОТГ за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Село Феневичі входило до переліку населених пунктів територіальної громади Київської області, які перебували в тимчасовій окупації (лютий - квітень 2022 року) (а.с. 31-34).

Згідно висновку експертіз №26184/26185/22-32 рукописний текст "Начальнику Національного військово - медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" генерал - майору м/с Анатолій Казмірчук сторожа Мороз П.П. Заява Прошу Вас, звільнити мене, 06.04.2022 за згодою сторін. Мороз" заяви від 04.04.2022, складеної від імені ОСОБА_2 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 також виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 94-106).

Нормативне обгрунтування.

Згідно статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 5-1 КзпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Стаття 21 КзпП України встановлює що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.1 ст. 36 КзпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні зясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Оскільки судом встановлено, що на підставі наданих доказів волевиявлення позивача на розірвання договору за згодою сторін не було, є підстави для визнання наказу про його звільнення незаконним та, відповідно скасування наказу про звільнення.

Згідно ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Перевіривши нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених позивачем вимог, судом зроблено висновок про їх обгрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог в цій частині із обов`язковим зазначенням про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно ч.1, п. 2 ч.2, ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Дослідивши позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., суд вважає за необхідне, з урахуванням обставин справи, незаконного звільнення позивача з займаної посади, ступінь моральних страждань та переживань, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Судові витрати за проведену судову експертизу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відшкодування судових витрат за заявою представника позивача щодо витрат на правову допомогу будуть предметом додаткового розгляду як передбачено ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 5-1,21,36,235, 236, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 16,23 Цивільного кодексу України, п. 3,8Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., суд, -

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_2 строк на звернення до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» №46-к від 04 квітня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_2 із посади сторожа охорони Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Поновити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на посаді сторожа охорони Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» з 07 квітня 2022 року.

Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах заявлених позивачем вимог в сумі 104 014 гривень 05 копійок без утримання податків та інших обов`язкових платежів (період вимушеного прогулу з 07 квітня 2022 року по 07 лютого 2023 року).

Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заподіяну моральну шкоди у розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати, понесені у зв`язку із судовим розглядом справи та пов`язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи №26184/26185/22-32 від 29 грудня 2022 року в розмірі 9249 гривень 73 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На підставі статті 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді сторожа охорони Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: М.П. Одарюк