ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2745/23 Справа № 210/3891/22 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/3891/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2022 року, яке ухвалено суддею Сільченком В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), третя особа Металургійний відділ Державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява обґрунтована тим, що, на підставі рішення Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 21.09.2022 року № 280 Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками (кожен по частині) квартири АДРЕСА_2 .

Провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , не можливо, так як державним реєстратором Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Степановим О.Ю. встановлено наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим позивачам відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, про що винесено відповідне рішення № 65059238 від 06.10.2022 року.

З відповіді Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області від 26.08.2022 року № 53164 та Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 07.02.2012 року позивачам стало відомо, що арешт на майно накладено 07.02.2012 року постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (державний виконавець Гуля Г.К.) про арешт майна боржника в рамках ВП № 30887979. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Зробивши адвокатський запит до Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області стало відомо, що на виконанні перебувало виконавче провадження №30887979 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-864 від 14.03.2008 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованості в сумі 4484, 32 грн., яке 15.03.2012 року завершено на підставі вимог ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (повернення виконавчого документа стягувачеві). Однак, надати більш детальну інформацію не можливо отримати, так як виконавче провадження знищено згідно акту про вилучення виконавчих проваджень за закінченням терміну зберігання.

Станом на 17.10.2022 року, у Металургійному відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі відкриті виконавчі провадження відносно позивача ОСОБА_1 відсутні, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 17.10.2022 року № 67197.

Наявність арешту на квартиру стало повною несподіванкою для позивачів, оскільки ніяких родинних, дружніх відносин з ОСОБА_3 родина не має. Ця особа є чужою і не відомою для позивачів.

Наявність арешту на квартиру чинить позивачам перешкоди в реєстрації права власності на неї та чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні позивачам своєю власністю на власний розсуд.

У зв`язку з викладеним, позивачі просили суд скасувати арешт, накладений 07.02.2012 року постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Гуля Г.К. про арешт майна боржника в рамках ВП № 30887979, на квартиру АДРЕСА_2 , власниками якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання яких зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано арешт, накладений 07.02.2012 року постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Гуля Г.К. про арешт майна боржника в рамках ВП № 30887979, на квартиру АДРЕСА_2 , власниками якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання яких зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 992,40 гривень.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 гривень.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування судом всіх обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 04 листопада 2020 року у справі №520/7100/19 судам слід враховувати, що у пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними, відповідно до правил судової юрисдикції, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Аналогічні положення закріплено й у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки виконавчою службою було накладено арешт в рамках виконавчого провадження на майно боржника ОСОБА_3 , правильним способом захисту прав у даному випадку буде визнання права власності на спірне майно і зняття з нього арешту, а таких вимог позивачами не було заявлено.

Обрання ж позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Наполягає на тому, що судове рішення є обов`язковим до виконання, а зняття арешту з нерухомого майна, належного боржнику у виконавчому провадженні, призведе до неможливості виконання рішення суду.

Також вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутий судом, є неспівмірним із складністю справи та недоведений.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Трофименко М.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивачка ОСОБА_2 та представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Трофименко М.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, на підставі рішення Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 21.09.2022 року № 280 Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності, видане 22.09.2022 року Виконавчим комітетом Металургійної районної у місті ради, серія СТЕ 064588 (а.с. 11-12, 14).

Державним реєстратором Виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області Степановим О.Ю. встановлено наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно. Позивачам відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, про що винесено відповідне рішення № 65059238 від 06.10.2022 року (а.с. 22, 23).

З відповіді Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області від 26.08.2022 року № 53164 та Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 07.02.2012 року встановлено, що арешт на майно сторони позивача накладено 07.02.2012 року постановою Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (державний виконавець Гуля Г.К.) про арешт майна боржника в рамках ВП № 30887979. Боржником за вказаним виконавчим провадженням є ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 21).

З відповіді Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області встановлено, що на виконанні перебувало виконавче провадження №30887979 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-864 від 14.03.2008 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 4484, 32 грн., яке 15.03.2012 року завершено на підставі вимог ст. 47 Закону України Про виконавче провадження (повернення виконавчого документа стягувачеві). Однак, надати більш детальну інформацію не можливо отримати, так як виконавче провадження знищено згідно акту про вилучення виконавчих проваджень за закінченням терміну зберігання (а.с. 25).

Станом на 17.10.2022 року у Металургійному відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі відкриті виконавчі провадження відносно позивача ОСОБА_1 відсутні, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 17.10.2022 року № 67197.

У ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відсутня будь-яка заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується довідками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 27.10.2022 року та від 31.10.2022 року (а.с. 20, 21).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з наявністю накладеного арешту на нерухоме майно в межах виконавчого провадження №30887979 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-864 від 14.03.2008 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 4484, 32 грн., яке 15.03.2012 року завершено на підставі вимог ст. 47 Закону України Про виконавче провадження, позивачі позбавлені належним чином та в повному обсязі розпоряджатись належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , та позивачі, в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власників не можуть.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішені цього спору, суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Конституційний Суд України в абзаці другому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначена позиція кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі рішення Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 21.09.2022 року № 280 Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , про що Виконавчим комітетом Металургійної районної у місті ради видано Свідоцтво про право власності від 22.09.2022 року, серія СТЕ 064588 (а.с. 11-12, 14).

При цьому, наявність арешту на квартиру АДРЕСА_1 , який накладено в межах виконавчого провадження №30887979 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-864 від 14.03.2008 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 4484, 32 грн., яке 15.03.2012 року завершено на підставі вимог ст. 47 Закону України Про виконавче провадження, чинить позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм на праві власності майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення є обов`язковим до виконання, а зняття арешту з нерухомого майна, належного боржнику у виконавчому провадженні, призведе до неможливості виконання рішення суду, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Так, як уже зазначалося вище, арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладено в межах виконавчого провадження №30887979 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-864 від 14.03.2008 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 4484, 32 грн., яке 15.03.2012 року завершено на підставі вимог ст. 47 Закону України Про виконавче провадження.

Ані позивач ОСОБА_1 , ані позивачка ОСОБА_2 , не є боржниками в межах даного виконавчого провадження та не мають заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а тому судовий наказ № 2-н-864 від 14.03.2008 року не може бути виконано, шляхом звернення стягнення на належне їм на праві власності майно, тобто накладений арешт не забезпечує фактичного виконання судового рішення.

Крім того, слід зазначити, що, згідно з положеннями ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 цієї статті, про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для заняття арешту з усього майна боржника є надходження на рахунок органу Державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Разом з тим, згідно з частиною першою цієї статті, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до частини п`ятої цієї статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (п.7 ч.4 ст.59 вказаного Закону).

Судом встановлено, що виконавче провадження №30887979 по примусовому виконанню судового наказу № 2-н-864 від 14.03.2008 року, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 4484, 32 грн., завершено на підставі вимог ст. 47 Закону України Про виконавче провадження 15.03.2012 року, із одночасним припиненням чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення, тому правові підстави для перебування цього майна під арештом відсутні.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав стягувача, боржника та інших осіб здійснюється шляхом оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні.

Оскільки боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_3 , тоді як позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не є боржниками в межах даного виконавчого провадження та не мають заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», захист їх майнових прав шляхом оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, суд дійшов до вірного висновку, що іншого способу поновити своє порушене право позивачі не мають, тому обґрунтовано звернулися до суду з вказаним позовом.

За таких обставин, враховуючи те, що наданими позивачами доказами підтверджено, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт в межах виконавчого провадження №30887979, який суттєво обмежує права позивачів на вільне розпорядження своєю власністю, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про звільнення майна з-під арешту, шляхом скасування арешту, накладеного 07.02.2012 року постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Гуля Г.К. про арешт майна боржника в рамках ВП № 30887979, на квартиру АДРЕСА_2 , власниками якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання яких зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 , що буде відповідати характеру порушеного права, оскільки в іншій спосіб захистити свої права позивачі позбавлені можливості.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними, відповідно до правил судової юрисдикції, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту, колегією суддів не приймаються, оскільки позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , на підставі рішення Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 21.09.2022 року № 280 Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , про що Виконавчим комітетом Металургійної районної у місті ради видано Свідоцтво про право власності від 22.09.2022 року, серія СТЕ 064588 (а.с. 11-12, 14), та додаткове визнання за ними права власності на це майно в судовому порядку не вимагається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з відповідача на користь позивача, є необґрунтованим та явно завищеним.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, розмір витрат на правничу допомогу підтверджений належним чином матеріалами справи, а саме: Договором про надання правової допомоги №07/10/22 від 07.10.2022 року, Ордером Серії АЕ №1157511 від 11.10.2022 року, Актом прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №07/10/22 від 07.10.2022 року з описом наданих адвокатом послуг на суму 8000 грн. (а.с. 28-31), які ОСОБА_1 мав сплатити двома платежами: 07.10.2022 року та 07.11.2022 року.

Доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу суду не надано.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, а також зважаючи на задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі та з урахуванням заяви відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», поданої до ухвалення рішення у справі, щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача ОСОБА_1 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, тобто у сумі 8 000,00 грн., адже ці витрати є обгрунтованими та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: