Справа № 162/644/22
Провадження № 2/162/19/2023
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року смт Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Цибень О.В.,

за участю секретаря судових засідань Будько І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 14.11.2022 року звернулася до Любешівського районного суду Волинської області із вказаним позовом.

Позов обґрунтовано тим, що між нею та ОСОБА_3 (відповідачем) було укладено договори позики 09.06.2022 року на суму 10200 гривень та 15.07.2022 року на суму 15000 гривень, що підтверджується письмовими розписками. В подальшому, 26.08.2022 року, відповідачка повернула їй 8250 гривень. Загальна сума боргу на даний час становить 16950 гривень. У розписках вказані дати повернення боргу, однак гроші вчасно повернуті не були. З огляду на вказане, просить стягнути з ОСОБА_3 в її користь 16950 гривень за договорами позики та понесені судові витрати.

Представник відповідача 05.12.2022 року подала до суду відзив, у якому зазначено, що відповідач повністю заперечує позовні вимоги з таких підстав. Вказано, що в обох розписках не зазначено факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу та отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача. Дані розписки були написані ОСОБА_3 під примусом позивача ОСОБА_1 , яка погрожувала розповісти, що ОСОБА_3 займалась незаконною торгівлею паливних матеріалів, які сама ж позивач привозила відповідачу під реалізацію. Таким чином, ці розписки складені не за наслідками отримання грошей у позику, а під впливом інших обставин, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 16.11.2022 року дану цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді від 16.11.2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Позивач у судовому засіданні вказала, що відповідач, позичивши гроші, не хоче їх повертати та вводить суд в оману. Зазначила, що ОСОБА_3 завчасно до неї подзвонила і попросила терміново позичити гроші, на що вона погодилась. Будучи в смт Любешів 09.06.2022 року, разом зі ОСОБА_5 заїхали в «Копійочку». ОСОБА_3 взяла папери та вони пішли в коридор, де немає камер, остання взяла оговорену суму 10200 грн, про що написала розписку, та обіцяла повернути до кінця місяця. Кошти давала ОСОБА_3 особисто купюрами по 500 грн і одна 200 грн. Щодо позики 21.06.02022 року вказала, що ОСОБА_3 так само телефонувала їй напередодні, зазначивши, що не має змоги наразі повернути гроші, та просила позичити ще 15000 грн. Будучи в смт Любешів, домовилися зустрітися біля Будинку культури, оскільки ОСОБА_3 була не на роботі. Остання сіла до неї в автомобіль, ОСОБА_1 відрахувала їй 15000 купюрами по 500 грн, ОСОБА_3 написала розписку, взяла гроші та обіцяла їх повернути. Оскільки ОСОБА_3 мала їхати до Польщі, то казала, що, можливо, кошти перерахує їй звідти. Відповідач повернула 8250 грн. Щодо доданих до матеріалів справи роздруківок переписки з ОСОБА_3 пояснила, що дійсно на замовлення останньої привозила їй бензин, сигарети, муку з подальшою оплатою, але не під реалізацію.

Відповідач у судовому засіданні не заперечила факту написання нею розписок, однак пояснила, що грошей від ОСОБА_1 не отримувала, договір позики з нею не укладала. Відповідач привозила їй бензин, сигарети, солярку для продажу, встановлювавши свої ціни, в серпні-вересні 2021 року. Вона продавала та мала на тому 2 грн. за літру. Після продажу мала віддавати ОСОБА_6 гроші за товар. Так було три рази. Після останньої продажі повідомила ОСОБА_6 , що більше не буде цим займатися. Гроші за товар складала у конверт,однак чоловік, взяв їх та витратив, не знавши, що це кошти які необхідно відати. Чоловік мав їхати до ОСОБА_7 , сказав, що заробить та віддасть ОСОБА_6 особисто. Гроші, у сумі 8250 грн. він і перерахував, про що є відповідна квитанція. Розписки написала не подумавши, оскільки ОСОБА_6 приходила до неї на роботу і їй було незручно перед колегами. Першу розписку написала на суму 10200 грн, так як була винна за товар 8250 грн, а ОСОБА_6 збільшила суму ніби за користування наданими нею коштами. Друга розписка на суму 15000 була написана на заміну першій, яка мала бути повернута ОСОБА_6 . Сума також була збільшена з 10200 грн в силу нарахованих відсотків, оскільки гроші за товар на той момент не були повернуті.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно позивач та представник позивача, у підтвердження підставності своїх позовних вимог, а представник відповідача та відповідач, як на доказ своїх заперечень щодо позову, серед іншого, кожен зокрема, клопотали перед судом про допит свідків, які суду показали наступне.

Свідок ОСОБА_5 , сестра позивача, суду повідомила, що 09.06.2022 року була по справах у смт Любешів та зустріла ОСОБА_1 , яка під час розмови вказала, що одна людина просить в неї позичити гроші. В період 10-11 год поїхали разом з нею до «Копійочки», зайшли в магазин. Підійшла до неї чорнява дівчина (вказала на відповідача), взяла аркуші паперу та сказала піти в коридорчик, де немає камер. Там дівчина просила в ОСОБА_1 позичити гроші, як і домовлялися 10200, обіцяла віддати та написати розписку. ОСОБА_1 погодилася, вони написали розписку, вказали суму. ОСОБА_1 відрахувала дівчині гроші 10000 грн купюрами по 500 грн та 200 грн, дівчина їх взяла і вони пішли з магазину.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що 21.06.2022 року був присутній, коли ОСОБА_1 позичала гроші. А саме, в годин 10-11, приїхавши в смт Любешів до Будинку культури, він сидів на передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_1 за кермом, до них підійшла жінка (вказав на відповідача) зі сторони «Копійочки», яка сіла в автомобіль на заднє сидіння. В них з ОСОБА_1 була розмова про гроші, жінка просила позичити і казала, що віддасть та написала розписку. ОСОБА_1 дала їй гроші в сумі 15000 грн.

Свідок ОСОБА_9 , сестра відповідача, повідомила, що 21.06.2022 року прийшла на роботу до ОСОБА_3 в « ОСОБА_10 », де була ОСОБА_1 . Стала свідком того, що ОСОБА_11 , будучи на касі близько 11 години, щось писала, повернувшись до підвіконня, при цьому ОСОБА_6 грошей сестрі не передавала, забрала написаний документ та пішла. Зміст документу їй не відомий. Згодом сестра пояснила їй, що була залякана, переживала, бо винна гроші за товар, але не мала змоги повернути, у зв`язку з чим і написала розписку, але грошей у ОСОБА_6 вона не позичала.

Свідок ОСОБА_12 , чоловік відповідача, суду показав, що вони з дружиною в жовтні робили ремонт у квартирі, куди мали переїжджати. Гроші зберігають на полці в шафі, куди дружина поклала і конверт з грошима за товар (бензин), який ОСОБА_1 постачала дружині під реалізацію. Після переїзду вияснилось, що він помилково взяв саме ті гроші ОСОБА_1 , а не з їх бюджету, та витратив. Після того він поїхав до Польщі на роботу, та відразу, як отримав заробітну плату, в кінці серпня перерахував ОСОБА_1 гроші в сумі близько 8200 грн. Поки був у Польщі, дружина йому повідомляла, що писала розписки.

Заслухавши пояснення сторін, доводи їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані письмові докази по справі, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, позивачем у справі на підтвердження укладення договорів позики від 09.06.2022 року та 21.06.2022 року, надано письмові розписки складені відповідачем наступного змісту:

- «я, ОСОБА_3 , винна гроші ОСОБА_13 в сумі 10200 (десять тисяч двісті гривень), обіцяю виплатити до 25.06.2022 року»;

- «я, ОСОБА_3 , винна гроші ОСОБА_1 в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч), обіцяю виплатити до 15.07.2022 року, в разі невиплати коштів сума удвоюється».

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору необхідно виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц.

Згідно норм 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Саме таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046,1047 ЦК України,суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Отже, ретельно дослідивши текст боргових розписок від 09.06.2022 року та 21.06.2022 року, незалежно від найменування цих документів, враховуючи вищевикладений аналіз норм матеріального права та судової практики відповідно, суду необхідно констатувати, що з їх змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 10200 гривень та 15000 гривень, саме у борг.

Виходячи із тексту розписок, а саме: ствердження відповідача «я винна гроші ОСОБА_14 …», цілком можна тлумачити, що заборгованість, виникла у відповідача за отриманий від позивача товар, про що ОСОБА_3 вказувала у своїх поясненнях, категорично заперечуючи при цьому отримання коштів за договором позики. Крім того, і сама позивач ОСОБА_1 у своїх поясненнях не заперечувала тієї обставини, що неодноразово привозила відповідачці товар. Вказане, між іншим, підтверджується і телефонною перепискою між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за допомогою програми viber, скріншоти якої були долучені до матеріалів справи (а.с.49, 59-64) сторонами та підтверджено дійсність вказаної переписки в процесі судового розгляду, хоча позивач заперечувала ту обставину, що переписка стосується саме цих коштів, однак дати повідомлень та текст і суми, вказують на те, що розмова відбувається саме з приводу предмету позову.

В силу викладеного суд зауважує, що свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , перебувають в родинних відносинах із сторонами, а свідок ОСОБА_8 у своїх поясненнях зазначав, що звертався до позивачки з приводу допомоги по транспортуванню будівельних матеріалів, що може вказувати на певну його залежність від позивачки, а від так вони можуть сприяти та бути зацікавленими у вирішенні справи, тому суд критично ставиться та не бере їх до уваги в частині підтвердження факту передачі коштів. Крім того, показання вказаних свідків не підтверджуються жодними об`єктивними даними, а написання розписок не заперечується сторонами.

Отже, розписки, які були досліджені та проаналізовані судом не відповідають природі(вимогам) договору - боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей чи переданні грошової суми позичальнику, тому відповідно з її змісту не вбачається, що позивачка є позикодавцем. Зміст цих документів в сукупності з іншими обставинами встановленими під час судового розгляду, вказує на те, що метою їх написання були питання, які виникли з інших правовідносин між сторонами.

З огляду на викладені обставини, встановивши справжню правову природу розписок від 09.06.2022 року та 21.06.2022 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, правовідносин, які виникають із договору позики, між сторонами не виникло та укладення між сторонами саме договорів позики не відбулося.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, що кореспондується з позиціями КЦС ВС у постановах від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).

На підставі вказаного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

На підставі п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

У відзиві представник відповідача ставить як вимогу стягнути з позивача судові витрати, які понесе відповідач ОСОБА_3 .

До закінчення судових дебатів адвокат Сацик Т.Т. повідомила, що заяву про стягнення судових витрат буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

За таких обставин, вимога про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу судом не вирішується.

Керуючись ст. 12, 76, 78-81, 133, 141 ЦПК України, ст. 202, 1046,1047, 1049 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Любешівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.03.2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: Клубук Олександр Павлович ( АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник відповідача: ОСОБА_4 а (вул. Свободи, 16, смт Любешів Камінь-Каширського району Волинської області

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ