ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2610/23 Справа № 202/6644/20 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Правекс-Банк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2022 року по справі за позовом акціонерного товариства «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2020 року акціонерне товариство «Правекс-Банк» (далі АТ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, мотивуючи тим, що 10 січня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк» був укладений кредитний договір №4266-001/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США строком до 10 січня 2027 року зі сплатою 12 % річних.

Вказували, що за умовами кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, а позичальник в свою чергу здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення оплат рівними частинами до 10 числа наступного місяця, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений кредитним договором. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 20 000 доларів США, разом із тим, ОСОБА_1 , всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість.

Зазначали, що в якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, за умовами якого поручитель зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасно та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом.

Вказували, що станом на 01 червня 2020 року за відповідачами по укладеному з банком кредитним договором №4266-001/07Р наявна заборгованість на загальну суму 28 797,57 доларів США яка складається з: 12 445 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 8 205,75 доларів США сума заборгованості за відсотками, 3 323,59 доларів США розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, 4 823,20 доларів США розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Посилаючись на те, що позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору № 4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, у банку виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що станом на 16 жовтня 2020 року в розмірі 69 527,25 грн. та 3% річних в розмірі 31 773,30 грн., а всього 101 300,55 грн., які банк просив суд першої інстанції стягнути з відповідачів солідарно на власну користь.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2022 року в задоволенні позову АТ «Правекс-Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Правекс-Банк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов банку задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів, нараховуються 3% річних від простроченої суми. Вказує, що діюче законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття й виконання провадження. Право нараховувати інфляційні втрати за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми у кредитора виникає після його звернення до боржника з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, отже строк кредитування змінився після звернення банку до суду про дострокове повернення кредиту, а не з дати набрання законної сили рішення суду про таке стягнення.

21 лютого 2023 року відповідачка ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що доводи, приведені в апеляційній скарзі, не відповідають об`єктивній дійсності. Звертала увагу на те, що на момент звернення з позовом у позивача було відсутнє таке процесуальне право. Крім того, стягнення інфляційних витрат взагалі не передбачене, оскільки вони вже включені у валютний платіж.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі становить 101 300,55 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна справа підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні в мотивувальній частині щодо підстав відмови у стягненні на користь банку пені з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач АТ «Правекс-Банк» та відповідач ОСОБА_1 10 січня 2007 року уклали кредитний договір №4266-001/07Р, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000 доларів США строком до 10 січня 2027 року зі сплатою 12 % річних, а позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення оплат рівними частинами до 10 числа наступного місяця, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений кредитним договором.

В якості забезпечення належного виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником обов`язків перед кредитором, що випливають з укладеного між позичальником та кредитором договору кредиту.

За змістом п.2.1 укладеного договору поруки, поручитель зобов`язується у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виконати за нього зобов`язання перед кредитором на умовах, у порядку та у строки, встановлені кредитним договором.

Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року вбачається, що станом на 01 червня 2020 року заборгованість по ньому становить 28 797,57 доларів США, яка складається з: 12 445,00 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 8 205,75 доларів США сума заборгованості за відсотками; 3 323,59 доларів США розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 4 823,20 доларів США розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2019 року відмовлено в задоволені позову ПАТ КБ «Правекс-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2019 року скасовано. Позов АТ «Правекс-банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Правекс-банк» заборгованість по кредитному договору №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року в розмірі 15 108,59 доларів США, з яких заборгованість по кредиту 12 445 доларів США та заборгованість по відсоткам за користування кредитом 2 663, 59 доларів США. В іншій частині позову відмовлено (а.с.147-151).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Правекс-Банк», суд першої інстанції виходив із того, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та за умовами кредитного договору передбачено розмір одержання процентів, в той час як чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Крім того, дійшов висновку, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Позивач обрав спосіб захисту у вигляді стягнення заборгованості по сплаті 3% річних за користування кредитом в еквіваленті гривні станом на 16 жовтня 2020 року. В той час, як відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16ц, провадження 14-446 цс18, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, оскільки у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Крім того, зазначав, що право на отримання 3% річних у позивача виникло після набрання законної сили 16 березня 2021 року постанови Дніпровського апеляційного суду, якою були частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-банк» щодо дострокового повернення кредиту та встановлена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12 445 доларів США, тобто внаслідок постановлення судом вказаного рішення та його невиконання настають правові наслідки передбачені ст.625 ЦК України. Оскільки прострочена сума саме в іноземній валюті визначена в судовому рішенні вже після подачі позову про стягнення 3% річних та аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по сплаті 3% річних за користування кредитом задоволенню не підлягають, так як були подані позивачем передчасно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, в той же час не погоджується із мотивами такої відмови в частині стягнення на користь банку пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у зв`язку з наступним.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, звертаючись до суду із дійсним позовом, банк зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачем по кредитному договору №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року у відповідача перед банком, станом на 01 червня 2020 року, виникла заборгованість в розмірі 28 797,57 доларів США, з яких 12 445 доларів США сума заборгованості за кредитом, 8 205,75 доларів США сума заборгованості за відсотками, 3 323,59 доларів США розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 4 823,20 доларів США.

Посилаючись на те, що позичальник допустив прострочення взятих на себе зобов`язань, банк просив стягнути на власну користь нараховані 3% річних в розмірі 31 773,30 грн. то пеню у вигляді подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 69 527,25 грн.

Під час перегляду заочного рішення та подальшого розгляду справи по суті, судом першої інстанції було встановлено, що у грудні 2016 року банк звертався до суду про стягнення вищевказаної заборгованості за тілом кредиту, пенею та відсотками.

Тобто до подачі дійсного позову до суду, банк здійснив звернення до суду із вимогами про дострокове стягнення заборгованості за спірним кредитним договором з відповідачів, який було частково задоволено 16 березня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду, а саме стягнуто 15 108,59 доларів США, з яких 12 445 доларів СЩА заборгованість за кредитом та 2 663,59 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Так, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Абзац 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.

Згідно з положенням частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

Отже, колегія суддів доходить висновку, що підставою для нарахування 3% річних та інфляційних на суму заборгованості є закінчення строку дії договору або зміна строку виконання зобов`язання, що обумовлена пред`явленням вимоги до боржника про дострокове погашення заборгованості, звернення до суду із позов про дострокове стягнення заборгованості, наявність рішення суду.

Отже, в даному випадку, нарахування 3% річних на суму заборгованості лише після зміни строку виконання зобов`язання, тобто після звернення у грудні 2016 року із позовом до суду про дострокове стягнення заборгованості, в той же час як вбачається з вимог позову АТ Правекс Банк 3% річних були нараховані за період з 16 жовтня 2017 року по 16 жовтня 2020 року, тобто під час дії кредитного договору, до звернення до суду із вимогами про дострокове стягнення такої заборгованості, а тому підстави для стягнення 3% річних за вказаний період відсутні, зважаючи на відсутність права на нарахування таких виплат у цей період.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині та вважає, що підстави для стягнення 3% річних відсутні, тобто позов в цій частині є необґрунтованим та до задоволення не підлягає.

Щодо стягнення на користь банку пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ за період з 16 жовтня 2019 року по 16 жовтня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та за умовами кредитного договору передбачено розмір одержання процентів, в той час як чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, посилаючись та обґрунтовуючи власний висновок позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені на користь банку, в той же час, не погоджується із мотивами такої відмови, тобто із висновком, наведеним абзацом вище з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин другої та третьої ст.546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року №15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України.

Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такий висновок викладений ще в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 у справі №909/660/14 та повторений Верховним Судом України у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Разом із тим, суд першої інстанції, невірно інтерпретує відповідну позицію, доходячи висновку, що наявність зобов`язання в іноземній валюті є підставою для відмови у стягненні на користь банку пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, в той час Верховний суд зазначив, що пеня підлягає стягненню, в той же час має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Застосовуючи відповідний висновок суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підставою для відмови у стягненні відповідної пені була саме вимога про стягнення такої пені в іноземній валюті, в той час як звертаючись до суду із дійсним позовом, банк просив стягнути пеню у національній валюті України - гривні.

Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2019 року по справі №916/4692/15 вважав безпідставними доводи, щодо зобов`язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ неможливе та суперечить чинному законодавству України.

Отже, колегія суддів не може погодитися із мотивами з яких виходив суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині та відмовляє банку у стягненні на його користь пені з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, досліджуючи наявні в справі докази, колегія суддів доходить висновку, що кредитний договір №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року не містить відомостей про погодження сторонами можливості стягнення з позичальника пені за порушення вимог кредитного договору та її розміру, а згідно висновку викладеному у постанові від 05 вересня 2019 у справі №908/1501/18, Верховний Суд зазначав, що якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивач вже звертався до суду із вимогами про стягнення пені за кредитним договором №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року в її стягненні було відмовлено.

Отже, відповідні вимоги вже були предметом судового розгляду.

Колегія суддів зауважує, що звертаючись до суду із дійсним позовом, банк просить стягнути на його користь розмір сум, нарахованих у порядку статті 625 ЦК України за порушення зобов`язань та пеню.

При цьому, кожна з вимог містить різну за своєю суттю правову природу та порядок і підстави їх застосування.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року), викладено такий висновок: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, право на нарахування неустойки припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки з цього часу на відносини щодо порушення зобов`язань розповсюджується вимоги статті 625 ЦК України.

В той час як звертаючись до суду із дійсними вимогами та обґрунтовуючи право на звернення до суду із вимогами про нарахування коштів в порядку статті 625 ЦК України, банк просив окремо стягнути пеню, яка має штрафну функцію за невиконання зобов`язання.

Окремо, колегія суддів хоче навести висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05 вересня 2022 року по справі №686/18205/15-ц, провадження №61-90св20, де зазначено, що згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення вимоги банку в цій частині також відсутні, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, змінивши мотивування суду першої інстанції в цій частині, виклавши відповідне мотивування в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Правекс-Банк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2022 року змінити в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні вимоги банку про стягнення пені, виклавши мотиви відмови в редакції цієї постанови.

В іншій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.