Справа № 199/3819/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11.12.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Хамула А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

09 травня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше уточнення позову послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , спадкоємцем якої є позивач, яка згодом звернулась до державного нотаріуса Четвертої ДДНК задля оформлення спадщини, однак нотаріусом своєю постановою від 25 січня 2022 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому. Відмова мотивована не поданням нотаріусу правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, а також розбіжністю відомостей про склад домоволодіння та його власників у наявних документах щодо реєстрації права власності на домоволодіння. Разом з тим, позивач вважає наявними підстави для визнання права власності на означене домоволодіння за нею, виходячи з наступного. Відповідно до договору дарування від 03 серпня 1959 року з реєстровим №2-6639, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 1976 року, договору купівлі-продажу спадкодавцю ОСОБА_4 належало за життя 73/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складалось з двох житлових будинків літ.А-1 та літ.Б-1, а також господарських будівель і споруд. Згідно довідки КП «ДМБТІ» ДМР від 01 червня 2021 року №65470 за спадкодавцем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 73/100 частин житлового будинку літ.А-1 за адресою АДРЕСА_1 , а 27/100 частин житлового будинку літ.Б-1 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за іншою особою. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті із нею мешкали разом батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які таким чином прийняли спадщину. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року по справі №199/2368/19 за ОСОБА_6 визнано право власності в порядку спадкування на домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , яке складається із житлового будинку літ.Б-1 та інших господарських будівель і споруд. Наразі власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 . Відтак, житловий будинок літ.Б-1 з господарськими будівлями та спорудами вже тривалий час фактично виділений в окреме домоволодіння із присвоєння своєї адреси - АДРЕСА_2 , а решта домоволодіння, що складається з житлового будинку літ.А-1 та інших господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , фактично і утворила ту спадщину, те домоволодіння, яку і бажала прийняти/набути у власність в порядку спадкування позивач в цілому. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів - копій спадкових справ.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року, постановленою без виходу нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про проведення останнього судового засідання за відсутності позивача та його представника, про підтримання позовних вимог з викладених в уточненому позові підстав та обставин. В ході розгляду справи представник позивача в судовому засіданні підтримував позовні вимог в повному обсязі.

Відповідачі, третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представником відповідача Дніпровської міської ради подано до суду відзив, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки майно позивача повинно бути виділено в натурі.

Представником позивача подано суду відповідь на відзив, в якому представник просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, пославшись на нерелевантність правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року по справі №501/2148/17, на яку посилався представник відповідача Дніпровської міської ради у відзиві.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла баба позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне спадкодавиці спадкове майно, зокрема на земельну ділянку площею 0,0434 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , а також на 73/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 1977 року, посвідченого Четвертою ДДНК за реєстровим №1-3200, зареєстроване КП «ДМБТІ» 11 листопада 1977 року в реєстрову книгу №321 за реєстровим №122, на підставі договору дарування від 03 серпня 1959 року, посвідченого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-6639 та рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 23 грудня 1976 року, зареєстровано КП «ДМТБІ» 13 січня 1977 року в реєстрову книгу №321 за реєстровим №122. Викладені обставини підтверджуються копіями свідоцтва про смерть, про народження, про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 01 червня 2021 року, копією державного акту на право приватної власності на землю, копією витягу з Державного та копіями інших матеріалів спадкових справ.

Станом на дату смерті спадкодавиці ОСОБА_4 , яка постійно мешкала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , разом із нею проживали її син та батько позивача ОСОБА_5 , а також дружина останнього та матір позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією листа від 13 травня 2021 року відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, а також копіями свідоцтва про народження, укладення та розірвання шлюбу, іншими матеріалами копій спадкових справ.

18 жовтня 2006 року ОСОБА_5 , як єдиний спадкоємець, звернувся до Четвертої ДДНК із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 , зокрема частини спірного домоволодіння АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно, зокрема на успадковану ним після смерті своєї матері частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 . На момент смерті ОСОБА_5 , який був зареєстрованим та проживав за адресою АДРЕСА_1 , разом з ним проживала та була зареєстрована його дружина та матір позивача ОСОБА_3 , яка 15 липня 2015 року звернулась до Четвертої ДДНК із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого чоловіка. В той же час, позивач, її сестра ОСОБА_7 , як спадкоємці першої черги після смерті їх батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 подали до Четвертої ДДНК спільну заяву про відмову від спадщини після смерті свого батька. Інші спадкоємці першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_5 відсутні. Викладені обставини підтверджуються копією спадкової справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, зокрема на успадковане нею після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 спірне домоволодіння АДРЕСА_1 . На момент смерті ОСОБА_3 , яка була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 , інші особи, які були б зареєстровані за тією ж адресою, відсутні. Єдиними спадкоємцями померлої спадкодавиці за законом першої черги є її дочки - позивач та ОСОБА_7 , однак остання 08 липня 2021 року подала заяву про відмову від спадщини на користь позивача, а позивач також 08 липня 2021 року подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері. Викладені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_3

25 січня 2022 року позивачем подано до Четвертої ДДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на спірне домоволодіння АДРЕСА_1 , у відповідь на що державним нотаріусом в той же день винесено станову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне домоволодіння в цілому. Відмова мотивована наявністю у розбіжностей у відомостях щодо складу спірного домоволодіння, що, в свою чергу, унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на таке домоволодіння в цілому. Дані обставини підтверджуються копією заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину та копією постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Разом з тим, судом в ході розгляду справи також встановлено, що решта 27/100 частин спірного домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Першої ДДНК 14 липня 1966 року за реєстровим №1-5109, рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська №2-2692/76 від 23 грудня 1976 року. А рішенням Амур-Нижньодніпровської райради депутатів від 12 грудня 1973 року №697 домоволодінню ОСОБА_8 присвоєна нова адреса - АДРЕСА_2 ), про що було видано повідомлення 22 грудня 1986 року. В подальшому рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2019 року по справі №199/2368/19 (провадження №2/199/2199/19), яке набрало законної сили 08 липня 2019 року, за ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_9 визнано за право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається з: житлового будинку Б-1, загальною площею 35,6 кв.м., житловою площею - 22,2 кв.м., з прибудовою літ.Б-1, верандою літ.б1-1, ґанком літ.б, сарай літ.Е, вбиральня літ.Д, споруди, замощення №1-11, І. 31 січня 2020 року на підставі договору дарування (серія та номер 3-224), посвідченого 30 січня 2020 року Четвертою ДНК, здійснено державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_2 право власності на означене домоволодіння загальною площею 35,6 м2, житловою площею 22,2 м2, розташоване за адресою АДРЕСА_2 , яке складається з: житлового будинку Б-1, прибудови літ.б-1, веранди літ.б1-1, ґанку літ.б, сараю літ.Е, вбиральні літ.Д, споруд, замощення №1-11, І. Викладені обставини підтверджуються копією листа КП «ДМБТІ» ДМР від 01 червня 2021 року №6547, копією рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2019 року по справі №199/2368/19 (провадження №2/199/2199/19), копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому відповідно до копії технічного паспорту на спірне домоволодіння та додатків до нього, зокрема акту, спірне домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності на яке просить визнати позивач, станом на 24 травня 2022 року складається з: житлового будинку літ.А1 з житловою прибудовою літ.А2, прибудовою літ.а3, тамбуру літ.а4 - загальною площею 77,2 м2, житловою площею 37,5 м2, погребу під А2, сараю літ.Д1, прибудови літ.д2, літнього душу літ.Е1, вбиральні літ.Ж1, навісу літ.З1, споруд №1-10, І.

Таким чином, з викладеного можна дійти висновку, що домоволодіння АДРЕСА_3 частин якого належало спадкодавцю позивача, а решта 27/100 - іншому співвласнику, внаслідок наведених вище обставин, подій та рішень, зокрема рішення Амур-Нижньодніпровської райради депутатів від 12 грудня 1973 року №697, повідомлення від 22 грудня 1986 року, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2019 року по справі №199/2368/19 (провадження №2/199/2199/19), договору дарування (серія та номер 3-224), посвідченого 30 січня 2020 року Четвертою ДНК, ще до смерті спадкодавиці позивача ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було фактично поділено в натурі між його співвласниками шляхом присвоєння 27/100 частинам домоволодіння нової адреси - АДРЕСА_2 та шляхом визнанням права власності на таку частину домоволодіння з новою адресою, як на самостійний об`єкт нерухомого майна в цілому. На момент розгляду справи останнім титульним власником означеного самостійного об`єкту нерухомості є відповідач ОСОБА_2 .

В той же час, відповідно до приведеної судом вище технічної характеристики нерухомого майна решта домоволодіння АДРЕСА_1 , що залишилась після вищевказаного визнання права власності, складається виключно із 73/100 частин, що належали спадкодавцю позивача, іншого співвласника не має, фактично є окремим об`єктом нерухомого майна зі своєю адресою.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

За змістом ст.ст.1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, мотиви для чого є наступними.

Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.

Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження всі заявлені позивачем в обґрунтування її вимог фактичні обставини, зокрема, факти почергових смертей спадкодавців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які один після одного успадковували спірне домоволодіння, спадкоємцем якого в кінцевому рахунку після смерті своєї матері ОСОБА_3 із дотриманням визначеного законом порядку та строків стала позивач, як єдиний спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину, оскільки другий спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_7 (сестра позивача та дочка спадкодавиці ОСОБА_3 ) відмовилась від спадщини на користь позивача. Тому суд приходить до висновку, що саме позивач набула право на належне спадкодавиці ОСОБА_3 спадкове майно в повному обсязі, а відтак і право власності на спірне домоволодіння, як складову спадщини. За таких обставин позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не можуть бути перешкодою для задоволення позову підстави, наведені державним нотаріусом Четвертої ДДНК у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 січня 2022 року, а також заперечення сторони відповідача Дніпровської міської ради, викладені у відзиві, оскільки як встановлено судом в ході розгляду справи та наведено вище за текстом цього рішення, ще на час смерті спадкодавиці позивача та станом на момент розгляду даної цивільної справи домоволодіння АДРЕСА_1 стало складатись виключно із того нерухомого майна, господарських будівель та споруд, які свого часу утворювали належні попереднім спадкодавцям з боку позивача 73/100 частини. Ще до моменту спадкування позивачем домоволодіння за наслідками низки юридичних фактів, рішень суб`єктів власних повноважень, рішення суду та правочину відбувся фактичний поділ в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 , внаслідок чого 27/100 його частин із присвоєнням нової адреси утворили окремий об`єкт нерухомого майна, право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1262, 1268-1270, 1272, 1277, 1296, 1297 ЦК України, ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) до Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко