Провадження №2/447/41/23
Справа №447/1060/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

24.02.2023 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Венгер Л.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні у м. Миколаїв Львівської області справу за позовом ОСОБА_1 до Новороздільського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представники відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Процесуальні дії у справі.

18.05.2022 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до Новороздільської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 17.12.2021 у справі №447/751/20 його поновлено на посаді сторожа Новороздільської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Позивач указує, що 28.12.2021 направив відповідачу заяву про поновлення на посаді. Листом від 26.01.2022 відповідач повідомив, що штатна одиниця сторожа відсутня. 03.02.2022 позивач звернувся до Новороздільського ВДВС у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про примусове виконання судового рішення про поновлення на роботі. Крім цього, за фактом невиконання рішення суду слідчим відділенням ВП №1 РУП ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №50000096 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Станом на день подання позову відповідач рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконав. Відповідальність роботодавця за невиконання судового рішення про поновлення на роботі працівника передбачена ст. 236 КЗпП України та передбачає сплату працівникові середнього заробітку. З огляду на викладене позивач просить задоволити позовні вимоги, а також стягнути на його користь витрати у справі, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 9 000,00 грн., оскільки така сума є фіксованою у договорі про надання правової допомоги.

Ухвалою суду від 19.05.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено строк для подання відзиву, заперечень.

Відповідач 24.05.2022 отримав копію ухвали суду від 19.05.2022, копію позовної заяви та доданих до неї документів, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 28).

09.06.2022 на адресу суду надійшов відзив, у якому представник відповідача директор школи Куртий М.М. просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки, на його думку, позов є безпідставним, необґрунтованим, та таким, що не підлягає до задоволення. Представник відповідача зазначив, що дійсно рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 17.12.2021 у справі №447/751/20 ухвалено поновити позивача ОСОБА_1 на посаді сторожа Новороздільської ЗОШ I-III ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Проте, представник відповідача обґрунтовує свою позицію тим, що вказане рішення було ухвалено за його відсутності та відсутності його представника, без належного повідомлення, а така посада була скорочена, і він як директор звернувся до міського голови Новороздільської міської ради та начальника відділу освіти з пропозицією розглянути можливість введення в штатний розпис на 2022 рік посади сторожа для подальшого виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області. Однак, з наданих відповідей наданих відповідей, така посада не може бути введена, а суд, який ухвалив відповідне рішення, не зміг роз`яснити, яким чином можна виконати вказане рішення суду. Крім того, представник відповідача звертає увагу на те, що 26.01.2022 позивач отримав листа-відповідь про неможливість виконання рішення, 03.02.2022 звернувся до Новороздільського ВДВС у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про виконання зазначеного вище судового рішення, проте, лише 18.05.2022 звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області з позовом, тобто, більше ніж через 5 місяців після отримання рішення суду та через 4 місяці після отриманої відповіді. Представник відповідача вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, посилаючись на ст. 236 КЗпП України, оскільки між сторонами відсутні трудові відносини, а стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не є основною чи додатковою заробітною платою, відтак, строк звернення до суду за вирішенням вказаного спору не є необмеженим, а становить 3 місяці.

26.10.2022 позивач подав до суду заяву, у якій просив залучити до участі у справі правонаступника відповідача Новороздільський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області, оскільки 18.08.2022 рішенням засновника відповідача перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України.

У судовому засіданні 14.11.2022 замінено відповідача Новороздільську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області на його правонаступника Новороздільський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав у такому викладених, навели доводи, викладені у позовній заяві, заперечили доводи представника відповідача, викладені у відзиві.

Позивач вказав, що станом на сьогодні його на роботі не поновлено, йому не пропонували рівнозначної посади, листів від відповідача з відповідними пропозиціями не отримував.

Представник позивача додатково зазначив, що питання строку звернення до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі вже досліджувалося Верховним Судом у справі №461/1302/19, та такий визначається виданням наказу про поновлення на роботі. З огляду на дану справу, наказу про поновлення на роботі не було видано, відповідно правопорушення роботодавця є триваючим.

Представник відповідача адвокат Ощипок В.С. та представник відповідача директор школи Куртий М.М. у судовому засіданні у задоволенні позову просили відмовити, покликаючись на підстави, викладені у відзиві. Крім цього, повідомили, що рішення суду не виконане з незалежних від відповідача підстав, у школі відсутня штатна посада сторожа, тому позивачу пропонувалася посада прибиральника.

З досліджених у судовому засіданні доказів встановлено наступне.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/751/20 від 17.12.2021, повний текст якого складено 28.12.2021, за позовом ОСОБА_1 до Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області, третя особа: виконувач обов`язків директора Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області Куртий Мар`ян Миколайович, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позов задоволено частково: скасовано наказ Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області «Про оголошення догани сторожу школи» №01-01/26 від 12.02.2020, скасовано наказ Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » №01-02/19 від 05.03.2020; визнано звільнення ОСОБА_1 із займаної посади незаконним; поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області; стягнуто з Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 899 (сто дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 42 копійки; допущено негайне виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді сторожа Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 5-11).

Вказане рішення набрало законної сили 07.02.2022.

Крім цього, судом встановлено, що ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу, подану від імені директора Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області Куртого Мар`яна Миколайовича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 грудня 2021 року, повернуто особі, від імені якої така подана.

На підтвердження своїх вимог позивач долучив копію заяви віл 28.12.2021 адресовану Новороздільській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області, згідно якої просив поновити його на посаді сторожа Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області відповідно до рішення Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/751/20 від 17.12.2021 (а.с. 12).

З копії відповіді директора Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області Куртого М.М. вих. №02-04/05 від 26.01.2022 без вказування адресата, такий повідомив, що штатна одиниця сторожа у ЗОШ відсутня, оскільки у січні 2021 року школа передана на централізовану охорону майна з реагуванням наряду поліції охорони (а.с. 13).

03.02.2022 позивач звернувся до Новороздільського ВДВС у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого 21.12.2021 Миколаївським районним судом Львівської області про поновлення його на посаді сторожа (а.с. 14).

Відповідачем до відзиву було долучено наступні докази.

Згідно копії звернення директора Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області Куртого М.М. вих. №02-04/3 від 12.01.2022 до міського голови та начальника відділу освіти Новороздільської міської ради, ОСОБА_3 просив розглянути можливість введення у штатний розпис на 2022 рік посади сторожа для виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області (а.с. 28).

19.01.2022 до Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 надійшла відповідь начальника відділу освіти Новороздільської міської ради, відповідно до якої така вказала, що введення штатної одиниці сторожа неможливе (а.с. 29).

Також 19.01.2022 до Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 надійшла відповідь міського голови, згідно якої така вказала, що не володіє повноваженнями у частині встановлення штатного розпису школи (а.с. 30).

З копії листа Новороздільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 вих. №02-04/19 від 23.05.2022 без указаного адресата, повідомлено, що у школі відсутня вакансія сторожа. Пропонується поновлення на посаді прибиральника службових приміщень (а.с. 31).

Доказів отримання такого листа та найменування адресата, який би мав отримати даний лист, до відзиву не додано.

Оцінка суду.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Нормою ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин.

Частиною 8 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України, обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Вказане міститься у постанові ВС у справі №461/1303/19 від 21.04.2021, провадження №61-17899св20.

Таким чином, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Такий правовий висновок сформульовано у постанові ВС від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц, провадження №61-24060св18.

Протягом розгляду справи встановлено, що в порушення вимог ч. 8 ст. 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, відповідач не виконав рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Таким чином, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши обставини справи, що мають істотне значення для розгляду справи, суд приходить висновку, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17.12.2021 про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Вказане узгоджується із висловленими позиціями ВС у справах №756/6746/16-ц (провадження № 61-17594св18) від 13.02.2019, №808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) від 08.04.2020, №306/1325/18 (провадження №61-21256св19) від 12.08.2020.

Доводи представників відповідача щодо неможливості поновлення ОСОБА_1 на посаді у зв`язку з відсутністю у штатному розписі відповідної посади суд не бере до уваги, такі не ґрунтуються на чинному законодавстві України.

У пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У постанові від 12.06.2019 у справі №826/18436/16 Верховний Суд зазначив, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Крім цього, доводи представників відповідача щодо пропущення строку звернення до суду з даним позовом суд відхиляє та вказує таке.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

Таким чином, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок у постанові ВС у справі №461/1303/19 від 21.04.2021 узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 та у постанові ВС у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Враховуючи те, що наказ про поновлення на посаді незаконно звільненого позивача відсутній, що не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, більше того, на думку відповідача, таке поновлення є неможливим, то строк звернення до суду, передбачений КЗпП України, не пропущений.

Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області у справі №447/751/20 від 17.12.2021 з наступного дня після оголошення зазначеного рішення 18.12.2021 по дату винесення рішення суду.

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до копії рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17.12.2021 у справі №447/751/20, середньоденна заробітна плата позивача становить 245,86 грн. (а.с. 5-11).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З 18.12.2021 по 31.12.2021 кількість робочих днів становить 9 днів, з вирахуванням неробочого дня 27.12.2021 у зв`язку з перенесенням на підставі ч. 3 ст. 67 КЗпП України святкового дня 25.12.2021 на наступний.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» від 19.08.2021, кількість робочих днів з 01.01.2022 по 31.12.2022 становить 249 днів.

Проте, слід врахувати те, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 73 КЗпП України згідно із Законом №2136-IX від 15.03.2022, з урахуванням змін, внесених Законом №2352-IX від 01.07.2022.

Відповідно до ч. 6 вищевказаного Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67 та статей 71-73 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.

Таким чином, кількість робочих днів у 2022 році становить 258 днів.

За період з 01.01.2023 по 24.02.2023 кількість робочих днів становить 40 днів.

Відтак, для обчислення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, слід брати до уваги сумарну кількість робочих днів за період з 18.12.2021 по 24.02.2023, що становить 307 днів, які у свою чергу необхідно помножити на середньоденну заробітну плату у розмірі 245,86 грн.

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 75 479,02 гривень.

З огляду на наведене, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Щодо стягнення судових витрат суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Ощипок В.С. заперечив стягнення витрат на правову допомогу, оскільки позов не підлягає до задоволення. Крім того, заявив, що докази понесення витрат на правову допомогу відповідачем подасть після ухвалення рішення у справі на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що позивач у зв`язку із зверненням до суду понесе судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі

9 000,00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною.

Верховний Суд у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

У постанові ВП ВС у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, сформовано правову позицію, згідно якої при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Згідно ордеру на надання правової допомоги адвокат Ратич Т.М. є представником ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №48/22 від 12.05.2022.

На підтвердження факту отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат, представником відповідача долучено до справи ордер, копію договору про надання правової допомоги №48/22 від 12.05.2022, у пункті 2.4 якого визначено загальну вартість послуг адвоката за договором у розмірі 9 000 грн., що визначається за переліченими у п. 2.2 наведеного договору.

На підтвердження своїх доводів та необхідності стягнення судових витрат у розмірі

9 000,00 грн., позивач покликався на правову позицію ВС у справі №185/5421/21 від 31.01.2022, у справі №640/18402/19 від 28.12.2020 та у справі №925/1137/19.

Суд бере до уваги позиції ВС у вказаних справах, зважаючи на категорію складності справи, кількість призначених судових засідань і присутності адвоката у таких, враховуючи заперечення представників відповідача щодо стягнення судових витрат, беручи до уваги те, що представником позивача було обґрунтовано вимоги з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суду надано докази, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу у зазначеному в позові розмірі, дії адвоката відповідають умовам такого договору, суд вважає, що з віповідача слід стягнути понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9 000 грн.

Керуючись ст. 43, 129, 129-1 Конституції України, ст. 3, 4, 24, 94, 233, 236 КЗпП України, ст. 4, 12, 13, 81, 82, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 264, 265, 430 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Стягнути з Новороздільського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 75 479 (сімдесят п`ять тисяч чотириста сімдесят дев`ять) гривень 02 копійки.

Стягнути з Новороздільського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Новороздільського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок у дохід держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач Новороздільський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Новороздільської міської ради Львівської області, місцезнаходження: пр. Шевченка, 11-в, м. Новий Розділ, Львівська область, 81652, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 22346650.

Повний текст рішення складено 24.02.2023.

Суддя Головатий А.П.