Постанова

Іменем України

17 березня 2023 року

м. Київ

справа № 134/1975/20

провадження № 61-9517ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Сопруна В. В. та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2014 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 , яка залишається проживати з матір`ю.

Примирення та збереження сім`ї неможливе, перебування сторін у шлюбі суперечить його інтересам.

Протягом чотирьох років він працював за кордоном, де заробив більше 100 тис. дол. США. Кошти він пересилав до України на ім`я дружини та її матері. Ці кошти відповідачка клала на рахунок та витрачала на власний розсуд, жодних претензій чи незадоволення з її боку не було. Однак коли він 08 листопада 2020 року повернувся додому відповідачка заявила, що не бажає жити разом з ним та хоче розлучитися.

Відповідачка забрала майно, з квартири, що належить його матері, та переїхала до своїх батьків у смт Крижопіль Вінницької області, а 02 грудня 2020 року надіслала йому повідомлення про те, що подала позов про розлучення та запропонувала добровільно поділити спільне майно.

22 грудня 2020 року ОСОБА_2 приїхала на квартиру матері позивача на новому автомобілі марки «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано на її ім`я, хоча раніше вони придбали автомобіль марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який 22 грудня 2020 року відповідачка переоформила на його ім`я.

Також ОСОБА_1 стало відомо, що за випискою за картковим рахунком № НОМЕР_3 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 , на якому знаходилися їхні спільні кошти, після придбання відповідачкою транспортного засобу на рахунку залишилося 60 052 дол. США.

Отже, за час перебування у шлюбі ним та відповідачкою набуто майно та кошти, загальною вартістю 1 960 000,00 грн, що підлягають поділу, а саме:

гроші у сумі 60 052 дол. США, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_3 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 , що були зароблені ним з 2016 року та надсилались дружині;

автомобіль марки «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 18 грудня 2020 року, який знаходиться у відповідачки;

автомобіль марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний 19 лютого 2020 року, який знаходиться у нього.

У зв`язку з цим позивач просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою; поділити майно, що є їхньою спільною власністю, виділивши йому кошти в сумі 30 026 дол. США та автомобіль марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а відповідачці - кошти в сумі 30 026 дол. США та автомобіль марки «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив суд позовну вимогу про розірвання шлюбу залишити без розгляду.

18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що відповідачка в ході судового розгляду повідомила, що кошти з депозитного рахунку нею зняті, у зв`язку з чим він уточнює вимоги щодо поділу майна (грошових коштів) і просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 30 000,00 дол. США.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна залишено без розгляду в частині позовних вимог про розірвання шлюбу.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2021 року заяву позивача ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог залишено без розгляду.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що грошові кошти, які знаходилися у АТ «Державний ощадний банк України» на відповідному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 , були внесені та зняті з рахунку в період перебування сторін у шлюбі. Кошти, які позивач просив розділити між ним та відповідачкою, на час розгляду справи на банківському рахунку № НОМЕР_3 відсутні, а тому підстави для поділу між сторонами коштів у заявленій позивачем сумі, а саме 60 052 дол. США, відсутні, оскільки у період шлюбу діяла презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і позивач не надав належних та допустимих доказів про використання спірних коштів відповідачкою у період їхнього шлюбу без його відома, не для задоволення потреб сім`ї.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги щодо поділу транспортних засобів, місцевий суд вказав про те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог у цій частині, а саме правовстановлюючих і технічних документів щодо транспортних засобів, які є предметом спору у цій справі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено у апеляційному порядку ОСОБА_1 у частині відмови у поділі грошових коштів у розмірі 60 052 дол. США, в іншій частині не оскаржувалося та апеляційним судом не переглядалося.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року скасовано рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 листопада

2021 року в частині поділу грошових коштів та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким задоволено вказані позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок поділу майна подружжя 30 026,00 доларів США.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 04 лютого

2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 221,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що під час розгляду справи встановлено, що спірна сума грошових коштів, яка на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду знаходилася на рахунку у банку, належить подружжю на праві спільної сумісної власності та їхні частки є рівними.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі (без згоди) іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Апеляційний суд зазначив, що позивач спірні грошові кошти використати не міг, оскільки рахунок був відкритий на ім`я ОСОБА_2 і тільки вона могла зняти кошти з рахунку та розпорядитися ними на свій розсуд без згоди іншого подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2022 року представник ОСОБА_2 - Ткачук В. В. подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року, додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (стаття 65 СК України, статті 13, 49, 359, 367 ЦПК України), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 11 лютого 2022 року у справі № 149/2479/20 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує, що зміна позовних вимог (предмету позову) на стадії апеляційного провадження не передбачена положеннями ЦПК України.

Стверджує, що апеляційним судом прийнято нові докази, що не були предметом розгляду у місцевому суді, на підставі яких було ухвалено нове рішення у справі.

Провадження у суді касаційної інстанції

22 листопада 2022 року ухвалою Верховного Суду поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року, додаткової постанови Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року та додаткової постанови Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року.

У грудні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

Представник ОСОБА_1 - Куций Р. А. у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 06 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року (справа № 127/28882/20; т. 1, а. с. 33, 183). Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 6, 32).

Із наданої позивачем до позовної заяви роздруківки СМС-повідомлення ОСОБА_2 від 02 грудня 2020 року вбачається, що вона повідомляє ОСОБА_1 про те, що подала на розлучення, пропонує розійтися мирно, поділити самим пополам майно (т. 1, а. с. 8, 9; 31 на звороті).

За витягом за картковим рахунком № НОМЕР_3 , відкритим на ім`я ОСОБА_2 , виданим за період з 22 листопада 2020 року по 22 грудня 2020 року, вбачається, що початковий баланс становить 65 753,74 дол. США; 18 грудня 2020 року видача готівки в сумі 5700 дол. США; 22 грудня 2020 року - кінцевий баланс 60 052,08 дол. США (т. 1, а. с. 31).

Відповідно до довідки Крижопільського територіально відокремленого балансового відділення № 10001/89 АТ «Державний ощадний банк України» № 0088 від 27 січня 2021 року по клієнту ОСОБА_2 наявний рахунок № НОМЕР_3 ; залишок станом на 31 грудня 2020 року на рахунку складав 4,15 дол. США (т. 1, а. с. 50).

Згідно з довідкою Крижопільського територіально відокремленого балансового відділення № 10001/89 АТ «Державний ощадний банк України» № 0089 від 27 січня 2021 року по клієнту ОСОБА_2 наявний рахунок № НОМЕР_3 ; залишок станом на 27 січня 2021 року на рахунку складає 4,15 дол. США (т. 1, а. с. 51).

На виконання ухвали Крижопільського районного суду від 23 лютого 2021 року про витребування доказів, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» надало інформацію про грошові перекази на ОСОБА_2 , зроблені ОСОБА_1 через системи Ria і PrivatMoney за період з 19 вересня 2017 року по 08 листопада 2020 року:

07 листопада 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 200,00 дол. США; 06 березня 2019 року - 500,00 дол. США; 06 березня 2019 року - 10 000,00 дол. США; 22 березня 2019 року - 2 200,00 дол. США; 11 квітня 2019 року - 4 300,00 дол. США; 24 квітня 2019 року - 2 600,00 дол. США; 14 травня 2019 року - 1 400,00 дол. США; 18 червня 2019 року - 2 900,00 дол. США; 11 липня 2019 року - 2 200,00 дол. США; 15 серпня 2019 року - 2 500,00 дол. США; 20 вересня 2019 року - 3 200,00 дол. США; 08 жовтня 2019 року - 100,00 дол. США; 10 жовтня 2019 року - 1 900,00 дол. США; 18 жовтня 2019 року - 850,00 дол. США; 18 листопада 2019 року - 100,00 дол. США; 29 листопада 2019 року - 1 500,00 дол. США; 19 грудня 2019 року - 100,00 дол. США; 22 грудня 2019 року - 2 000,00 дол. США; 02 січня 2020 року - 100,00 дол. США; 20 січня 2020 року - 2 500,00 дол. США; 10 лютого 2020 року - 2 450,00 дол. США; 14 лютого 2020 року - 100,00 дол. США; 03 березня 2020 року - 200,00 дол. США; 15 березня 2020 року - 1 200,00 дол. США; 27 березня 2020 року - 200,00 дол. США; 07 травня 2020 року - 1 482,00 дол. США; 08 червня 2020 року - 350,00 дол. США; 16 червня 2020 року - 150,00 дол. США; 18 червня 2020 року - 100,00 дол. США; 25 червня 2020 року - 169,00 дол. США; 02 липня 2020 року - 300,00 дол. США; 13 липня 2020 року - 400,00 дол. США; 25 липня 2020 року - 3 000,00 дол. США; 20 серпня 2020 року - 100,00 дол. США.

Всього сума отриманих міжнародних переказів склала 51 351,00 дол. США (т. 1, а. с. 90-94).

На виконання ухвали Крижопільського районного суду від 23 лютого 2021 року про витребування доказів Територіально відокремлене безбалансове відділення № 10001/89 АТ «Державний ощадний банк України» повідомило про те, що рахунок № НОМЕР_3 , валюта рахунку USD, на ім`я ОСОБА_2 відкритий 13 серпня 2019 року. Залишок коштів станом на 13 серпня 2019 року складав 0,00 дол. США. Залишок коштів станом на 02 грудня 2020 року складав 65 753,49 дол. США (т. 1, а. с. 117).

Відповідно до акта № 13739, затвердженого директором ТОВ «ЖЕО» 07 червня 2021 року, вбачається, що комісією з виходом на місце за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за цієї адресою зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Також встановлено, що на момент обстеження за вказаною адресою не проживають із 02 грудня 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 144).

Позивачем по справі до апеляційної скарги надані додаткові докази на підтвердження часу, з якого подружжя припинило спільне проживання і ведення спільного господарства, а саме:

копію позовної заяви про розірвання шлюбу, подану ОСОБА_2 до Вінницького міського суду Вінницької області, яку позивачка підписала 17 грудня 2020 року;

копію ордера серії ВН № 143627 від 17 грудня 2020 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 02 грудня 2020 року адвокатом Шевчуком А. А. ОСОБА_2 ;

копію договору про надання правової допомоги від 02 грудня 2020 року, укладеного адвокатом Шевчуком А. А. з ОСОБА_2., за умовами пункту 1.1. якого адвокат прийняв на себе доручення від клієнта надавати їй та в її інтересах оплатну юридичну допомогу, на умовах, визначених цим договором, а саме: складання позовної заяви про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів, про поділ майна подружжя та інших необхідних заяв.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Враховуючи, що рішення місцевого суду переглядалося в апеляційному порядку лише в частині вимог про поділ грошових коштів, то у касаційному порядку справа переглядається виключно у цій частині.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що 02 грудня 2020 року ОСОБА_2 повідомила його про звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, забрала своє майно з квартири, в якій вони спільно проживали, та переїхала до своїх батьків у смт Крижопіль Вінницької області. За повідомленням АТ «Державний ощадний банк України» залишок коштів на рахунку № НОМЕР_3 станом на 02 грудня 2020 року складав 65 753,49 дол. США, а 22 грудня 2020 року складав 60 052,08 дол. США.

З матеріалів справи та відкритих відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень видно, що 17 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (справа № 127/28882/20). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2021 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, при поділі таких коштів права банківських (фінансових) установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що грошові кошти в сумі 60 052,00 дол. США, що знаходилися на рахунку № НОМЕР_3 (валюта рахунку USD), відкритому в Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні № 10001/089 АТ «Державний ощадний банк України» 13 серпня 2019 року на ім`я ОСОБА_2 , належить подружжю ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності та їхні частки є рівними.

Також судами встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду 23 грудня 2020 року спірна сума грошових коштів знаходилася на рахунку у банку і ОСОБА_2 , після фактичного припинення шлюбних відносин, здійснено використання спільного майна на свій розсуд без згоди іншого з подружжя - ОСОБА_1 .

Відповідачкою ці обставини не спростовано.

Виходячи з наведеного, на думку колегії суддів, апеляційний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо поділу грошових коштів та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок поділу майна подружжя 30 026,00 дол. США.

Доводи касаційної скарги про те, що заяву про уточнення позовних вимог (щодо вимоги про стягнення коштів) позивачем подано поза межами строків, визначених ЦПК України для здійснення такої процесуальної дії, ухвалою суду першої інстанції таку заяву залишено без розгляду, зміна позовних вимог (предмету позову) на стадії апеляційного провадження не передбачена положеннями ЦПК України, а тому суд апеляційної інстанції, стягнувши з відповідачки на користь позивача кошти, фактично вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів відхиляє з огляду на такі міркування.

Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити в рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач, просив суд поділити майно, що є спільною власністю подружжя, зокрема, виділивши сторонам спірні грошові кошти у рівних частинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22) викладено висновок, згідно з яким застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Виходячи із конкретних обставин справи, яка переглядається, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо обраного позивачем способу захисту порушеного інтересу у частині вимог про поділ грошових коштів подружжя та можливості стягнення спірних коштів з відповідачки, оскільки факт розпорядження відповідачкою спільними коштами позивачу не був відомий під час звернення до суду з позовом.

При цьому апеляційний суд правильно врахував, що поділ коштів не виключає можливість їх стягнення у випадку, якщо сторона у період судового розгляду розпорядилася спірним майном (коштами) на свій розсуд, без згоди іншого подружжя і такий факт не спростовано, а про такі обставини стало відомо після з`ясування обставин справи, оскільки сам лише поділ коштів, у цьому випадку, призведе до необхідності повторного звернення до суду.

Твердження заявника у касаційній скарзі про те, що апеляційним судом прийнято нові докази, які не були предметом розгляду у місцевому суді, на підставі яких було ухвалено нове рішення у справі, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) та від 10 листопада 2021 року у справі № 356/815/19 (провадження № 61-15893св20).

Разом тим, у справі, яка переглядається, позивачем не було додано до апеляційної скарги нових доказів, які б встановлювали нові обставини чи спростовували доводи відповідачки.

З матеріалів справи видно, що до апеляційної скарги позивачем було додано позовну заяву у справі № 127/28882/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, а також докази отримання ОСОБА_2 правничої допомоги від адвоката Шевчука А. А.

Під час вирішення спору в місцевому суді до матеріалів справи було долучено копію рішення у справі № 127/28882/20, про факт звернення з таким позовом до суду відповідачка повідомила позивача 02 грудня 2020 року, факт припинення подружніх відносин підтверджено свідченнями свідків, допитах у місцевому суді, отже долучення копії позовної заяви у справі № 127/28882/20 до апеляційної скарги не має ніякого правового значення для цієї справи так само, як і докази отримання ОСОБА_2 правничої допомоги від адвоката Шевчука А. А.

Отже, вказані докази не мають правового значення для вирішення цього спору, і їх відсутність не призведе до іншого результату розгляду цієї справи.

Колегія суддів також зауважує, що заявником у справі, що переглядається, оскаржено додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року, однак касаційна скарга не містить доводів щодо підстав касаційного оскарження вказаного судового рішення, зокрема відсутні посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а тому колегія суддів, обмежуючись доводами касаційної скарги у цій частині, не надає правової оцінки додатковій постанові Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року.

Доводи заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (стаття 65 СК України, статті 13, 49, 359, 367 ЦПК України), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 11 лютого 2022 року у справі № 149/2479/20 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

У справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) розглядався позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради та фізичних осіб про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, повернення земельної ділянки у комунальну власність.

У цій справі Великою Палато Верховного Суду надана правова оцінка та викладено висновки щодо: повноважень прокурора; дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою; втручання у право мирного володіння майном; цільового призначення спірної земельної ділянки; належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду; позовної давності; волевиявлення власника на відчуження спірної земельної ділянки; переважання суспільного інтересу у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва; пропорційності повернення спірної земельної ділянки легітимній меті застосування такого обмеження права на мирне володіння майном; обізнаності із фактичним місцезнаходженням спірної земельної ділянки та законодавчими обмеженнями на її передання у приватну власність; належної компенсації за втручання у право власності; права власності на житловий будинок, споруджений на спірній земельній ділянці; чи переслідувало втручання у право мирного володіння майном легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції?; чи є задоволення вимоги про повернення спірної земельної власникові пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном?;

Крім того, у цій справі надавалась оцінка доводам заявника про те, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув позовну вимогу про скасування державної реєстрації державного акта, а також розглянув заяву прокурора, якою одночасно змінений предмет і підстава позову.

Велика Палата Верховного Суду у цій справі вказала про те, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов (частина друга статті 31 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Близькі за змістом приписи закріплює частина друга статті 49 ЦПК України у редакції, чинній з указаної дати.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) Верховним Судом розглядався позов фізичної особи до Товариства з обмеженою відповідальністю Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Азовмашпром» про захист прав на знак для товарів і послуг.

У цій справі суд касаційної інстанції постановою від 13 січня 2021 року передав справу на новий апеляційний розгляд з тих підстав, що апеляційний суд прийняв надані відповідачем нові докази (які не були подані до суду першої інстанції) без мотивів підстав їх прийняття на стадії апеляційного перегляду справи.

У справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19064св20) розглядався спір між фізичними особами про поділ спільного майна подружжя, відшкодування майнової та моральної шкоди. У цій справі постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року вирішувалося питання можливості компенсації вартості неподільної речі.

У справі № 450/1686/17 (провадження № 61-6103св19) Верховним Судом розглядався позов фізичної особи до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», третя особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про зобов`язання здійснити страхову виплату. У цій справі розглядалось питання належного відповідача.

У справі № 235/499/17 (провадження № 61-32739св18) розглядався позов фізичної особи до Комунального підприємства «Покровськводоканал» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. У цій справі Верховним Судом розглядалося питання проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води, що були власністю фізичних осіб, результати вимірювань яких використовуються для здійснення розрахунків за спожиту для побутових потреб воду.

У справі № 149/2479/20 (провадження № 61-14123св21) розглядався спір між фізичними особами про визнання майна особистою приватною власністю. У цій справі Верховним Судом розглядалося питання встановлення факту придбання квартири після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, але за час зареєстрованого шлюбу, за особисті кошти позивача.

У справі № 6-843цс17 Верховним Судом України розглядався спір між фізичними особами про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом між фізичними особами про розірвання договору довічного утримання. У цій справі викладено правову позицію про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню, передусім, норми СК України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах (у неподібних правовідносинах) не має правового значення для справи, яка є предметом касаційного перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Посилання заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 11 лютого 2022 року у справі № 149/2479/20 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 є безпідставними, оскільки у даному випадку слід враховувати доведеність заявлених позовних вимог належними доказами.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, алез різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням апеляційного суду у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 у частині поділу грошових коштів.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Разом із тим, за загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у Верховному Суді, у розмірі 4 466,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_1 надано:

- ордер, виданий адвокатом Куцим Р. А. на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 23 грудня 2020 року;

- акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката, відповідно до якого на надання правничої допомоги адвокат витратив 4,5 год (0,5 год - ознайомлення з касаційною скаргою, 4 год - складання та направлення відзиву відповідачу). Загальна вартість наданої правничої допомоги - 4 466,00 грн.

- докази направлення відзиву з додатками представнику відповідачки - адвокату Ткачук В. В.

- копія квитанції до прибуткового касового ордера № 18/5 від 09 грудня 2022 року про сплату 4 466,00 грн.

Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не скористалася правом на подання клопотання щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат у зв`язку із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим представником позивача на виконання робіт, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, суд виходить з отримання представником відповідачки копії відзиву на касаційну скаргу з додатками, що підтверджується наданими стороною позивача доказами.

За таких обставин із ОСОБА_2 підлягають до стягнення на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 4 466,00 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2022 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, в розмірі 4 466,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук
І. М. Фаловська