Справа № 336/4676/22
03 березня 2023 року м.Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Теряник А.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №336/4676/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (майна), збережених без достатньої правової підстави,-
за відсутності сторін та їх представників, -
07.09.2022 за допомогою засобів поштового листування позивачка звернулась до суду із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить стягнути з відповідачів на її користь в солідарному порядку грошові кошти, сплачені в безготівковій формі, в сумі 27 100,00 гривень, згідно з рахунком-фактурою №182 від 22.06.2021.
ФОП ОСОБА_4 надано позивачці рахунок-фактуру №182 від імені ФОП ОСОБА_3 щодо виготовлення та передачі у власність ПВХ-конструкції із зазначенням реквізитів вказаного суб`єкта підприємницької діяльності. Після отримання рахунка ОСОБА_1 звернулась до АТ «Ідея Банк», із яким 22.06.2021 уклала генеральний кредитний договір №ГКД-895470.1, оскільки зі слів ОСОБА_4 вказаний банк має домовленість у співпраці із ФОП ОСОБА_3 .
У зверненнях, надісланих ФОП ОСОБА_3 , позивачка зазначала, що в разі ненадання їй замовленого товару, за який вона у повному обсязі здійснила розрахунок, вона вимагає в 7-денний строк з дня отримання письмової вимоги, повернути їй перераховані АТ «Ідея Банк» до ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 27 100,00 гривень.
11.01.2022 згідно з відповіддю від ФОП ОСОБА_3 , гроші у сумі 27 100,00 гривень вона дійсно отримала на особистий рахунок та в той же день передала ОСОБА_5 , який, як їй відомо, займався від ФОП ОСОБА_4 виконанням замовлення. Вона надала згоду ОСОБА_5 оформити ОСОБА_1 кредит через АТ «Ідея Банк» відповідно до рахунка-фактури на суму 27 100,00 гривень, оскільки між банком та ОСОБА_5 відсутні договірні правовідносини. Крім того, за змістом позову, ані поставити товар, ані повертати кошти ФОП ОСОБА_3 відмовилась.
Враховуючи наведене, неможливість в позасудовому порядку повернути грошові кошти, із посиланням на ст.1212 ЦК України, оскільки підстава для збереження грошових коштів наразі відпала, а також відповідно до норми ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», адже позивачкою сумлінно виконані кредитні зобов`язання відповідно до договору, укладеного з АТ «Ідея Банк», оскільки не відомо, хто саме з відповідачів зберігає грошові кошти ОСОБА_1 , позивачка просить задовольнити позовні вимоги у солідарному порядку у визначений нею спосіб.
Ухвалою судді від 14.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачам визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідачі в судове засідання 03.03.2023 повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, викликались до суду шляхом надіслання судової повістки за адресою реєстрації, підтвердженою на запити суду, та шляхом смс-повідомлень на відомі номери мобільного зв`язку, зазначені у письмових доказах, доданих до позовної заяви. Заяв по суті справи до матеріалів справи від відповідачів не надходило, тому, враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву (отримана кожною відповідачкою із додатками) та на виконання вимог ч.8 ст.178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачками не надано, про причини своєї неявки ані ОСОБА_2 , ані ФОП ОСОБА_3 суд не повідомили, заяв по суті справи (відзиву) не подали.
Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2022, яке набрало законної сили 16.09.2022, у цивільній справі ЄУН 336/943/2022, пр.2/336/2628/2022, позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, залишений без задоволення. Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за змістом мотивувальної частини рішення стало визначення невірних підстав звернення до суду з боку позивачки, а також, враховуючи заявлені при пред`явленні первісного позову вимоги, - те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимоги про стягнення грошових коштів.
Cудом та підтверджено матеріалами справи, що 22.06.2021 між позивачкою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір, предметом якого згідно з п.1.1, 1.2 є те, що замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій за максимальними розцінками виконавця. Замовник зобов`язується оплатити, прийняти готові вироби в роботу відповідно до умов договору. Вимоги до якості встановлені п.1.3. договору. Згідно з п.1.4, 1.5, вироби, які замовляються, мають загальну площу 10 кв.м, вартістю 27 100,00 гривень. Строк передачі виробів за змістом п.3.2 договору упродовж 28 робочих днів, а в разі нестандартної комплектації за визначеними у договорі параметрами 40 робочих днів після виконання замовником зобов`язання з оплати. За положеннями п.3.7 договору виконавець має право на залучення третіх осіб для виконання умов договору. Зобов`язання виконавця вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів (п.3.9.). Договір діє з дня підписання до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 3.12.).
Порядок розірвання у письмовій формі обумовлений сторонами договору у п.4.2 і пов`язаний із затримкою у сплаті боргу за вироби. В разі недотримання виконавцем п.3.2.договору передбачено сплати неустойки замовнику, що не звільняє від зобов`язань за невиконання договору (п.4.3, 4.4 договору). Доказів розірвання договору до суду сторонами не надавалось.
З листа начальника управління комунікацій з клієнтами АТ «Ідея Банк» від 25.02.2022 із посиланням на п.1.9 вищевказаного генерального кредитного договору та виписки по рахунку обслуговування заборгованості позивачки за кредитним договором від 22.06.2021 вбачається, що перерахування банком того ж дня грошової суми у розмірі 27 100,00 гривень за товар згідно з рахунком №182 підтверджено.
Відповідно до заяви, надісланій ФОП ОСОБА_4 . 12.11.2021 ОСОБА_1 , до вказаної дати роботи згідно з договором, який укладений 22.06.2021 (індивідуального номеру замовлення), не виконані, проте, позивачкою сплачується заборгованість за кредитним договором із АТ «Ідея Банк». Доказ його надіслання доданий позивачкою до позовної заяви із відміткою відділення поштового зв`язку (опис вкладення у цінний лист та накладна АТ «Укрпошта»).
За змістом вимоги позивачки, яка скерована ФОП ОСОБА_3 від 23.12.2021, а також 06.01.2022, вона вимагає, оскільки перерахування грошових коштів підтверджено банківською установою, в семиденний строк з дня отримання вимоги повернути 27 100,00 гривень, оскільки товар не поставлений, проте, сплата за ПВХ-вироби згідно з договором індивідуального номеру замовлення від 22.06.2021 здійснена. Обидві вимоги надіслані за допомогою засобів поштового зв`язку 23.12.2021 та 06.01.2022 відповідно, відповідні накладні АТ «Укрпошта» та описи вкладення у цінний лист досліджені судом.
Власною письмовою заявою від 07.01.2022 відповідачка ФОП ОСОБА_3 підтвердила надходження на її рахунок вказаних коштів, проте, факт укладання договору між нею та позивачкою не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, натомість, грошові кошти отримані саме на підставі рахунку-фактури №182. Жодного відношення до правовідносин, які виникли між сторонами, ОСОБА_5 , на якого у листі вказувала ФОП ОСОБА_3 , судом на підставі наявних доказів не встановлено. Так само не підтверджено й перерахування ФОП ОСОБА_3 грошових коштів на ім`я ОСОБА_5 , адже в порушення свого процесуального обов`язку, передбаченого ч.1 ст.81 ЦПК України, відповідачка до суду не скерувала, не висловивши жодних заперечень проти заявлених позовних вимог, маючи достатньо часу для цього.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманих на електронний запит суду, діяльність ФОП ОСОБА_3 не припинена, а ФОП ОСОБА_4 припинена 29.10.2021 на підставі власного рішення.
Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства.
За загальним правилом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.
У статті 629 ЦК України закріплено одну із фундаментальних засад, на яких базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ч.3 ст.651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Крім того, за приписами вищевказаного Закону, договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ).
Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до п.1), п.3), п.6) ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Згідно з положеннями до п.1), п.3), п.4) ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.
Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»).
За змістом ст.540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
За положеннями ст.541,543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Як передбачено за змістом ч.1 ст.266 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
Так, під час розгляду справи встановлено, що грошові кошти на рахунок ФОП ОСОБА_4 від ОСОБА_1 на виконання умов договору індивідуального замовлення не надходили. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку про те, що у недатованому рахунку-фактурі №182, який посвідчений підписом та печаткою відповідачки ОСОБА_3 , не визначені істотні умови договору з надання послуг, адже чітко не вказані ані товар, який мав бути переданий у власність покупцеві, а також його кількість, ані точний перелік робіт, що мають бути виконані, суттєві характеристики виробів. Тобто, договірні відносини між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 не виникли. Як про це зазначив суд вище по тексту рішення, достеменно не підтверджено й ту обставину, що вказаний рахунок на сплату грошової суми у розмірі 27 100,00 гривень, надано ОСОБА_1 саме відповідачкою ОСОБА_4 . Отже, на підставі наданого позивачкою рахунку-фактури №182 суд не може дійти висновку про те, що сторони (позивачка та відповідачка ОСОБА_3 ) з отриманням його ОСОБА_1 досягли згоди на укладання договору та погодили на власний розсуд усі необхідні істотні умови, притаманні вказаному виду договору або іншим різновидам угод. Натомість, знайшов своє підтвердження факт перерахування грошових коштів за рахунок кредитних коштів банком на підставі укладеного із ОСОБА_1 договору на рахунок ФОП ОСОБА_3 .
Суд виходить з того, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Таким чином у даній справі відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства, що регулюють договірні правовідносини. Серед іншого суд враховує й припинення підприємницької діяльності відповідачкою ОСОБА_2 станом на дату ухвалення судового рішення. Проте, для повернення майна, зокрема, грошових коштів, сторона повинна довести виключно факт його передачі або втрату, що в повній мірі доведено позивачкою.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі №405/5723/18 (провадження №61-7659св21) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Так, за приписами ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про, зокрема, витребування майна власником із чужого незаконного володіння, повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Якщо сторона, яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі п. 3 ч.3 ст. 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі №537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20). Проте, дані положення, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, застосуванню не підлягають, адже обов`язок з повернення безпідставно набутого майна ФОП ОСОБА_3 не випливає саме з договірних відносин, а поведінка потерпілої (позивачки) на це зобов`язання з повернення грошових коштів не впливає. Судом також встановлено, що письмова вимога, надіслана на адресу ФОП ОСОБА_3 , залишена відповідачкою без виконання, тобто, позасудовий порядок врегулювання спірних правовідносин, в даному випадку, необов`язковий, виявився безрезультатним.
У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тому, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню на зазначених підставах в частині стягнення грошових коштів у сумі 27 100,00 гривень з ФОП ОСОБА_3 , а щодо вимог про стягнення вказаного майна у грошовій формі з ОСОБА_2 встановлено підстави для відмови.
За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому в дохід держави із відповідачки ФОП ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у загальній сумі 2 481,00 гривні, пропорційно до розміру заборгованості, що підлягає стягненню, оскільки позивачка була звільнена від сплати судових витрат при зверненні до суду за змістом ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Керуючись ст. 2, 12-13, 19, 76-82, 89, 95, 141, 178, 223, 241, 247, 258-259, 263-266, 272-274, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (майна), збережених без достатньої правової підстави,- задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені в безготівковій формі, в сумі 27 100,00 гривень (двадцять сім тисяч сто гривень 00 копійок), згідно з рахунком-фактурою №182 від 22.06.2021.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 481,00 гривень (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня 00 копійок) в дохід держави.
Реквізити сторін: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду складено та підписано 03.03.2023.

Суддя Л. А. Вайнраух