ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м.Суми

Справа №591/1879/22

Номер провадження 22-ц/816/408/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Третьякова Сергія Миколайовича, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10січня 2023 року, в складі судді Ніколаєнко О.О., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 16.01.2023 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в травні 2022 року, позивач просив суд поновити його на посаді інженера у фізичної особи підприємця ОСОБА_2 з дати звільнення. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (із розрахунку 3250 грн. 00 коп. заробітної плати за лютий 2022 року та компенсації за невикористані відпустки 2017-2022 рік).

Уточнивши позовні вимоги, просив суд поновити його на посаді інженера з дати звільнення; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі; компенсацію за невикористані відпустки 2017-2022 років.

Свої позовні вимоги мотивував тим, щоз 27.12.2016 року від перебував з ФОП ОСОБА_2 у трудових відносинах та працював на посаді інженера. В період з 18.03.2022 року по 29.04.2022 року він перебував в евакуації через повномаштабне вторгнення Росії в Україну та оголошення воєнного стану. Після його повернення на роботу, 02.05.2022 року його було звільнено відповідно до наказу відповідача від 31.03.2022 року № 03 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Вважає вказаний наказ протиправним, оскільки припинення трудових відносин на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України можливе лише у випадку, якщо процедуру про наступне вивільнення працівника було розпочато до введення дії воєнного стану і працівника попередили належним чином, однак його про скорочення штату повідомлено не було. Крім того, жодної зміни у виробництві ФОП ОСОБА_3 не відбувалось взагалі. Крім того, при звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022 року до 10 січня 2023 року в сумі 33 834,01 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1984 грн. 80 коп.

Ухвалюючи оскаржуванерішення суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не було дотримано правових норм та процедури звільнення. Крім того, суду не надано доказів, що відбувались якісь зміни в організації виробництва у зв`язку з чим посада, яку займав позивач, скорочувалась. Його не було попереджено про наступне вивільнення у порядку та у строки, визначені законом, не було запропоновано інших посад. Відтак, звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось із грубим порушенням процедури звільнення, а сам наказ про звільнення є незаконним. Також суд дійшов висновку, що відповідачем не підтверджено належними доказами факт звільнення з посади відповідача саме у зв`язку з прогулом без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) та не надано доказів додержання процедури звільнення з цих причин.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2023 року допущено негайне виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року у справі №591/1879/22 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 01 квітня 2022 року та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 3250 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвокат Третьяков Сергій Миколайович подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи,просить скасувати рішення судупершої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що наказом відповідача від 31.03.2022 року позивача було звільнено, проте у зазначеному наказі було допущено технічну помилку. Наказом відповідача від 30.06.2022 року № 5 було виправлено арифметичну помилку правової підстави звільнення ОСОБА_4 замість п. 1 виправлено на п. 4 ст. 40 КЗпП України, на що суд не звернув уваги. Зазначає, що позивача було звільнено за прогул, а не в зв`язку із скороченням штату. Після отримання відзиву позивач не змінив підстави позову, в результаті чого, суд вийшов за межі позовних вимог. При цьому відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача за прогул. Позивачем не було надано до суду доказів поважності причин його відсутності на роботі, про свій виїзд він відповідача не повідомив.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній з нею не погоджується та зазначає, що захист від незаконного звільнення є гарантією працівника, що передбачена у ст. 5- 1 КЗпП України. Вказує, що при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем не було дотримано процедури звільнення, що правильно у своєму рішенні встановив суд першої інстанції. Доводи відповідача викладені ним в апеляційній скарзі відносно того, що ним було внесено зміни в наказ про звільнення позивача є безпідставними, оскільки вказані зміни було внесено вже після звернення позивача до суду та отримання відповідачем позовної заяви. Крім того, відповідач повинен був з`ясувати причини відсутності відповідача, відібрати у нього пояснення та обов`язково ознайомити із наказом про звільнення. Зазначає, що процедура звільнення працівника за прогул передбачає врахування не лише загальних правил звільнення, але й порядку звільнення працівників з ініціативи роботодавця та строків застосування і накладання дисциплінарного стягнення. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач з`ясовував у позивача причини його відсутності на роботі.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки 2017-2022 років позивачем не оскаржується, а тому в неоскарженій частині, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Представник відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та пояснив, що з початку оголошенням воєнного стану позивачу була надана відпустка по 25.03.2022, 26,27 березня 2022 року вихідні дні неділі, а 28.03.2022 він не вийшов на роботу. Представник підтвердив в суді , що 3 28.03.2022 з іншими працівниками була зупинена дії трудового договору і до цього часу відповідач свою підприємницьку діяльність не відновив. Вважає, що фактично звільнення відбулось за п.4ч.1ст.40 КЗпП.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала та просила рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргане підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, позивач з 27.12.2016 працював на посаді інженера у ФОП ОСОБА_5 .

Зі змісту заяви про прийняття на роботу ОСОБА_1 вбачається, що останній просив прийняти його на посаду інженера електронщика з «4-м робочим днем» (так у наказі) (а.с. 102). Відповідно до наказу від 26.12.2016 ОСОБА_1 прийнятий на роботу на 4-годинний робочий день (а.с. 104).

Наказом від 31.03.2022 ФОП ОСОБА_2 позивача звільнено з посади інженера з 01.04.2022. Підставою для звільнення у наказі вказано статтю 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст. 40.1 КЗпП України. При цьому вказаний наказ позивачем було отримано 02.05.2022 року, про що міститься відмітка в самому наказі із зазначенням пояснень позивача щодо його незгоди із ним.

Відповідно до запису у трудовій книжці від 01.04.2022 позивача на підставі наказу №3 від 31.03.2022 звільнено з посади згідно зі ст. 40.1 КЗпП України (а.с. 65-66).

08.05.2022 позивачем складено вимогу, адресовану ФОП ОСОБА_5 про здійснення повного розрахунку з ним у зв`язку зі звільненням відповідно до ст. 116 КЗпП, повідомлення йому про виконані розрахунки та надіслання трудової книжки на зазначену у заяві адресу (а.с. 11).

На цей лист 20.05.2022 надана відповідь про те, що у зв`язку із запровадженням воєнного стану та тим, що на території Сумської області та м. Суми відбувались бойові дії, ФОП ОСОБА_2 призупинив свою роботу для збереження життя працівників. У відповідності до наказу №02 від 28.02.2022 усім працівникам надано щорічні відпустки. Після місяця бойових дій на території Сумської області та м. Суми ФОП ОСОБА_2 було прийнято рішення призупинити дію трудових договорів з працівниками, що оформлено наказом №03 від 28.03.2022. У відповідності до наказу №03 від 31.03.2022 було розірвано трудовий договір з ОСОБА_6 з ініціативи роботодавця. Повідомив про розмір заборгованості та, що не має фінансової можливості здійснити остаточний розрахунок з працівником. Додатком до листа вказано трудову книжку (а.с. 69).

На підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці позивачем надано копії розрахункових документів АТ Укрзалізниця, з яких вбачається, що він повернувся до м. Суми наприкінці квітня 2022 року (а.с. 66,69).

На підтвердження доводів відповідача про допущення помилки у наказі про звільнення та фактичне звільнення з інших причин відповідачем надано:

копію табеля обліку використання робочого часу за березень 2022 року відповідно до якого позивач з 01.03.2022 по 24.03.2022 перебував у основній щорічній відпустці, 25.03, 28.03-31.03 був відсутній на робочому місці з нез`ясованих причин (а.с. 53);

копію наказу від 30.06.2022 №5, яким внесено зміни до наказу №3 від 31.03.2022 «Про розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця» та викладено п. 1 наказу у такій редакції: «Керуючись статтею 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-XI та ст. 40 п. 4 КЗпП України: Звільнити з посади інженера ОСОБА_1 з 1 квітня 2022 р.». В іншій часині наказ залишається без змін (а.с. 54).

копію доповідної, датованої 28.03.2022, відповідно до якої ФОП ОСОБА_2 доповів про намагання з 25.03.2022 по 28.03.2022 за допомогою телефонного зв`язкузв`язатись з працівником ОСОБА_1 . Станом на 28.03.2022 фіксує відсутність на роботі 25 та 28 березня 2022 року. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 не надав (а.с. 55).

Відповідно до ч. 1,3,6 КЗпП України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст. 51 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Статтею 40 КЗпП України врегульовано правові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Так, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених упунктах 1, 2і 6цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ст. 492 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до п. 19 роз`яснень наданих в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правового висновку висловленого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 492КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

За змістом ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136 ( далі Закон 2136) у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. У період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Таким чином, обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу про наступне вивільнення працівника персонально попередити не пізніше ніж за два місяці та сприяти його працевлаштувати є однією з гарантій для працівників, норми ст.5 Закону №2136 не звільняють власника підприємства чи уповноваженого ним органу від обов`язку дотриматися такої процедури звільнення за п.1.ч.1 ст. 40 КЗпП в період воєнного стану.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що відповідач своєчасно та належним чином не повідомив позивача про наступне вивільнення та не виконав обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні у нього вакансії, які з`явилися протягом двох місяців та існували на день звільнення, а тому дійшов правильного висновку стосовно недотримання ним процедури звільнення позивача за п.4 ч.1тс.40 КЗпП.

Доводи відповідача, що викладені ним в апеляційній скарзі відносно того, що фактично звільнення позивача відбулося не з підстав передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, а з підстав передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що наказ відповідача від 30.06.2022 року № 5 яким було виправлено нібито арифметичну помилку правової підстави звільнення ОСОБА_4 замість п. 1 виправлено на п. 4 ст. 40 КЗпП України було прийнято відповідачем вже після звільнення звернення позивача до суду із вказаним позовом та після спливу тримісячного терміну, в той час, як строк звернення до суду з позовом про оскарження наказу про звільнення встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України становить 1 місяць. При цьому доказів про ознайомлення відповідача із вказаним наказом відповідач до суду не надав.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що фактично наказ відповідача від 31.03.2022, яким позивача звільнено з посади інженера з 01.04.2022 є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію з дня звільнення позивача, а тому відповідач з цього моменту фактично був позбавлений можливості вносити до нього зміни через його фактичне виконання і тому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що відповідачем не підтверджено належними доказами вчинення позивачем 25 та 28 березня прогулу без поважних причин, оскільки причина його відсутності на роботі була вимушена внутрішнім переміщенням до м. Івано-Франківськ через оголошення 24.02.2023 в країні воєнного стану та проведенням бойових дій на території м. Суми і Сумської області, що підтверджується проїзними квітками про повернення позивача до м. Суми з м. Івано-Франківськ - 29.04.2022.

В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що з початку воєнного стану і до цього часу останній не здійснює підприємницьку діяльність, що взагалі дає підстави визнати про відсутність у найманого працівника можливості виконувати свої трудові обов`язки.

Дійшовши обґрунтованих висновків про наявність підстав для поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення похідної позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Третьякова Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 січня 2023 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 березня 2023 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина