Справа № 369/2600/23
Провадження №2/369/3180/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С., вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про скасування наказу та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про скасування наказу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.02.2023 року позовну заяву було залишено без руху і надано строк для усунення недоліків тривалістю 10 днів з дня отримання ухвали. Недоліки необхідно було усунути шляхом наданням звіту про оцінку квартир, які позивач хоче витребувати з чужого незаконного володіння, а також сплатою судового збору за кожну вимогу майнового характеру відповідно до вартості майна в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та наданням суду оригіналу квитанції про сплату судового збору.

15.03.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, однак у повному обсязі вимоги ухвали судді не виконані, а саме позивачем не сплачено судовий збір за кожну вимогу майнового характеру.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на вказане суд вважає позовну заяву неподаною та повертає її позивачу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Суддя акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд при цьому враховує, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В той же час, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Згідно ч. 7 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Повернення позовної заяви не перешкоджає ОСОБА_1 звернутися з заявою, оформленою відповідно вимог ст. 177 ЦПК України, після усунення недоліків наведених в ухвалі суду від 27 лютого 2023 року.

У зв`язку з вказаним, повернення позовної заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки після усунення вказаних невідповідностей вимогам закону, позивач має право повторного звернення до суду із заявою.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що позивачем не виконані вимоги ухвали суду від 27 лютого 2023 року, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.18, 185, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Головного управління розвідки Міністерства оборони України про скасування наказу та витребування майна з чужого незаконного володіння - вважати неподаною та повернути позивачу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ