Провадження № 2/742/43/23
Єдиний унікальний № 742/137/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої - судді Короткої А.О.,

при секретарі судового засідання - Богуш Л.В.,

за участю:

представниці позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідачки адвокатки Дуденок О.О.,

представника третьої особи Новікова Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки - Прилуцька міська рада Чернігівської області, про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Представник регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні державним майном, а саме: нежитловою будівлею А-1 по АДРЕСА_1 , загальною площею 608,6 м?, шляхом виселення відповідачки із займаного нею приміщення, а також просив стягнути з неї судові витрати в розмірі 2270,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час приватизації ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат», що на даний час ліквідоване, до статутного капіталу не увійшло державне майно - колишня будівля столової, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану будівлю без зміни статусу на «житло» було перебудовано в гуртожиток. Рішенням адміністрації колишнього Прилуцького м`ясокомбінату ще у 1995 році було видано ордери на вселення до будівлі працівникам заводу.

Раніше дана будівля була передана Прилуцьким заводом «Білкозин» на баланс Прилуцького м`ясокомбінату як тимчасове приміщення колишньої їдальні, розташованої в санітарно-захисній зоні цього підприємства. Керівництво м`ясокомбінату, юридично не зареєструвавши в органах місцевого самоврядування це приміщення як гуртожиток, самостійно надало зазначеній будівлі статус гуртожитку та у 1995 році видало мешканцям ордери на вселення.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Чернігівській та Черкаській областях було замовлено і виготовлено технічну документацію на гуртожиток та направлено чергове звернення до Прилуцької міської ради Чернігівської області щодо прийняття об`єкта у комунальну власність та надання можливості мешканцям приватизувати своє житло, однак Прилуцькою міською радою після вивчення наявних документів було встановлено відсутність статусу гуртожитку у даної будівлі. Даний факт та розміщення її у санітарно-захисній зоні ВАТ «Прилуцький завод Білкозин» спричинило відмову з боку Прилуцької міської ради в наданні вказаній вище будівлі статусу гуртожитку (рішення виконкому від 04.03.2008 року).

Регіональне відділення, не погоджуючись з рішенням виконкому від 04.03.2008 року звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовною заявою про визнання необґрунтованою відмови та зобов`язання виконкому Прилуцької міської ради Чернігівської області зареєструвати будівлю по вул.Дружби народів, буд.42 у м.Прилуки як гуртожиток.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 року у справі №2-а-3058/10/2570 регіональному відділенню було відмовлено у задоволенні позову.

Оскільки спірна будівля, як гуртожиток не була зареєстрована, то Прилуцький м`ясокомбінат без законних підстав видавав ордери на вселення до цієї будівлі.

Вказані факти встановлені рішеннями судів, що набрали законної сили, тому в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

У листопаді 2018 року постійно діючою комісією з управління державним майном Регіонального відділення ФДМУ по Чернігівській області (протокол №7) було прийнято рішення про заміну назви «гуртожиток» на «нежитлову будівлю», подальшу реєстрацію за державою та вжиття заходів, спрямованих на звільнення приміщень від мешканців.

В лютому 2019 року було зареєстровано право власності за державою в особі Фонду державного майна України саме на нежитлову будівлю та виготовлено відповідний техпаспорт.

З метою встановлення технічного стану будівлі Державним підприємством «Чернігівський експертно-технічний центр Держпраці» на замовлення Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернігівській області було проведено обстеження будівлі по АДРЕСА_1 . За результатами обстеження складено висновок про те, що будівля по АДРЕСА_1 відноситься до категорії технічного стану «4» - аварійний. Експлуатація будівлі заборонена.

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

15.11.2021 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Чернігівській та Черкаській областях звернулося до ОСОБА_2 з листом №50-04.03-2143, яким повідомлено відповідачку про аварійність будівлі по АДРЕСА_1 та необхідність звільнити приміщення в найкоротший термін.

За таких обставин позивач вважає, що оскільки спірна будівля у встановленому порядку не набула статусу гуртожитку, виселення мешканців власником з будівлі можливе без надання іншого приміщення для проживання.

19.10.2022 року від представниці відповідачки адвокатки Дуденок О.О. надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що відповідачка не визнає позовні вимоги Фонду державного майна України по Київській, Чернігівській та Черкаській областях та зазначає, що позивач не надав суду доказів, що ОСОБА_2 займає 608,6 кв.м. та що є законні підстави для виселення.

Надання статусу будівлі (гуртожитку) такої, що перебуває в аварійному стані, може бути лише на підставі рішення виконавчого органу місцевої ради, яке затверджене сесією ради. (Постанова Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №760/6275/19 (провадження №61-18989св19). Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (а.п.93).

09.02.2022 року Прилуцькою міською радою Чернігівської області надано відзив на позов, в якому зазначено, що аварійна будівля за адресою: АДРЕСА_1 , не має статусу житлового будинку (гуртожитку), не перебуває у комунальній власності Прилуцької міської територіальної громади, залишається об`єктом державної власності, а міська рада може відселяти громадян тільки з житлового фонду, який перебуває в комунальній власності та визнаний таким, що перебуває в аварійному стані.

Держава, в інтересах якої виступає Фонд державного майна, мала би врахувати та забезпечити інтереси відповідачки після приватизації ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат» та переходу державного майна - колишньої будівлі столової, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до відання Фонду державного майна. Відповідно до ст.112 Житлового кодексу Української РСР, якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку, інше благоустроєне жиле приміщення, залежно від належності будинку, надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Таким чином, представник Прилуцької міської ради Чернігівської області вважає, що виселення ОСОБА_2 можливе тільки з наданням державою іншого житлового приміщення (а.п.54-56).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представниця відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову.

Представник Прилуцької міської ради Чернігівської області в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову, при цьому зазначив, що виселення ОСОБА_2 можливе лише за умови з надання їй іншого житлового приміщення.

Вислухавши думку представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 26.02.2019 року нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності Державі в особі Фонду державного майна України на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45710696 від 26.02.2019 року (а.п.19).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010 року апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України залишено без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2010 року без змін. Ухвалою суду встановлено, що під час приватизації до статутного фонду ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат» не увійшла будівля, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі Положення про управління державним майном, яке увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 19.05.1999 року №908/68, Регіональне відділення Фонду державного майна України у Чернігівській області здійснює управління зазначеним майном. Рішенням Прилуцької міської ради від 29.08.2005 року було прийнято в комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток по АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат». На підставі вказаного рішення позивач 10.11.2005 року видав наказ №408 про передачу гуртожитку за вказаною адресою, а 10.01.2008 року позивач звернувся до Прилуцького міського голови з проханням розглянути питання про надання статусу гуртожитку будівлі ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат» по АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради №139 відмовлено в задоволенні клопотання у зв`язку з розміщенням будівлі в санітарно-захисній зоні ВАТ «Прилуцький завод «Білкозин»» (а.п.17).

Відповідно до копії технічного звіту ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держпраці", замовлення №1085/2021, за результатами обстеження нежитлової будівлі в АДРЕСА_2 для визначення можливості подальшої безпечної експлуатації зроблено висновок, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до категорії технічного стану «4» аварійний. Експлуатація будівлі заборонена.(а.п.20-21).

15.11.2021 року Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернігівській області Регіонального відділення фонду Державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях направило лист №50-04.03-2143 на ім`я ОСОБА_2 , в якому останню повідомили, що приміщення, де вона проживає перебуває в аварійному стані. Так, під час приватизації ВАТ «Прилуцький м`ясокомбінат» (товариство ліквідоване) до статутного фонду не увійшло державне майно, колишня будівля столової, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану будівлю без зміни статусу на «житло» було переобладнано в гуртожиток. Рішенням адміністрації колишнього Прилуцького м`ясокомбінату ще в 1995 році були видані ордери на вселення до будівлі працівникам заводу. З метою встановлення технічного стану будівлі Державним підприємством «Чернігівський експертно-технічний центр держпраці» проведено обстеження будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого зроблено висновок, що вказана будівля відноситься до категорії технічного стану «4» - аварійний. Експлуатація будівлі заборонена. Крім того, згідно з вказаним висновком в будівлі виявлені дефекти, які суттєво впливають на загальний технічний стан будівлі та на зниження несучої спроможності будівельних конструкцій, які в подальшому можуть привести до обрушення складових конструкцій та будівлі в цілому. Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернігівській області листом звернулось до Прилуцької міської ради щодо вжиття заходів по тимчасовому переселенню мешканців із аварійної будівлі. У зв`язку з небезпекою перебування для мешканців будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно в найкоротший термін звільнити приміщення будівлі (а.п.18).

Відповідно до листа від 14.12.2021 за №02-11/6040 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , сім`я ОСОБА_2 (3 особи), без реєстрації проживають: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . (а.п.22).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 109 ЖК України закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У ст.114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною 3 ст.116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд вважає, що права відповідачки як володілеці нерухомого майна підлягають захисту і позбавлення її права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав відповідачки та не покладати надмірний тягар на законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Враховуючи, що відповідачка на законних підставах вселилася у спірне приміщення, останнє є її єдиним житлом, а тому, на переконання суду, її виселення без надання іншого житлового приміщення буде непропорційним втручанням у її права на володіння майном та призведе до порушення вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За таких обставин відповідачка не підлягає виселенню із займаного нею приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла, а позивачем не надано доказів того, що у нього наявне приміщення, в яке може бути відселена відповідачка та яке суд має зазначити в судовому рішенні, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі ст.41, 47 Конституції України, ст.319, 379, 383, 391 ЦК України, ст.109, 114, 116 ЖК України, керуючись ст.13, 81, 258, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (код ЄДРПОУ-43173325, юридична адреса: проспект Голосіївський, буд.50, м.Київ, 03039, адреса для листування: проспект Миру, буд.43, м.Чернігів, 14000) до ОСОБА_2 (РНОКПП-невідомий, адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки - Прилуцька міська рада Чернігівської області (код ЄДРПОУ 34209057, юридична адреса: вул.Незалежності, буд.82, м.Прилуки, Чернігівська область, 17500), про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 20.02.2023 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Анна КОРОТКА