Номер провадження: 22-ц/813/5140/23
Справа № 509/5522/22
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.

суддів: Бездрабко В. О.

Кутурланової О. В.

Секретар Виходець А. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

відповідач - Державний реєстратор виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошуна Вадима Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Носкіної Ірини Миколаївни на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 січня 2023 року у складі головуючого судді Кочко В.К.,

встановив:

26 грудня 2022 року ОСОБА_1 діючи в своїх інтересах та в інтересах своїх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася з позовом до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Державного реєстратора виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Хорошуна В.М. про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна з незаконного володіння.

Одночасно, 26 грудня 2022 року, ОСОБА_1 , звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила суд:

- вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на: земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0219, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити суб`єктам державної реєстрації прав: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо: земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0219, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову позивачка вказувала на те, що зміст заявлених нею позовних вимог направлений на забезпечення захисту майнових прав на нерухоме майно. Не застосування заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачі мають реальну можливість передати спірне майно іншим особам, або вчинити дії щодо зміни майна (поділ земельної ділянки, зміна цільового призначення тощо).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині відмовлено.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що невжиття взагалі заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Обираючи засіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту суд вказав на те, що застосування саме такого виду забезпечення позову є співмірним заявленим вимогам та фактично реалізує мету його застосування.

В апеляційній скарзі адвокат Носкіна І.М. діючи від імені ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення яким відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову в цій частині.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржником зазначено, що в заяві про забезпечення позову відсутні докази які б підтверджували наявність ризиків невиконання або ускладнення виконання рішення суду. Твердження позивача про можливу ймовірність утруднення виконання рішення суду не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову. Окрім того, вказано, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, дійшов висновку про необхідність забезпечення позову без відповідних доказів та обґрунтувань, оскільки заявником не надано до заяви жодного доказу, який би свідчив про намір або будь-які дії скаржника спрямовані на продаж спірного майна або його переоформлення на третіх осіб.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 - адвокат Носкіна І.М. апеляційну скаргу підтримала за обставинами викладеними у скарзі, просила ухвалу суду першої інстанції в частині накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення яким відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову в цій частині.

Позивач, ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. 02 травня 2023 року подала на адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що з матеріалами справи ознайомилась лише 01 травня 2023 року, звернулась за правовою допомогою адвоката, проте однієї доби для написання заперечень на апеляційну скаргу замало.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що справа призначалась до розгляду апеляційним судом на 18 квітня 2023 року та на 02 травня 2023 року. Позивачка, ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, проте обидва рази не з`явилась в судове засідання надавши заяви про відкладення розгляду справи. У заяві від 17 квітня 2023 року посилалась на те, що у зв`язку із Великоднем перебуває у родичів за межами Одеської області. Договір із своїм адвокатом розірвала та має намір укласти новий договір про надання правової допомоги з іншим адвокатом.

18 квітня 2023 року надійшла заява адвоката Орлик Л.А., яка посилаючись на те, що до представництва інтересів ОСОБА_1 у справі вона залучена лише 15 квітня 2023 року, а тому вона не мала можливості раніше ознайомитися з матеріалами справи для надання ефективної правої допомоги, просила розгляд справи відкласти. Крім того вказувала на неможливість явки до суду через її захворювання.

Визнавши причини неявки позивача в судове засідання поважними колегія суддів відклала розгляд справи на 02 травня 2023 року.

02 травня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи із посиланням на те, що з матеріалами справи вона ознайомилась лише 01 травня 2023 року та звернулась за правовою допомогою адвоката, проте однієї доби для написання заперечень на апеляційну скаргу замало.

В цей же день надійшла заява адвоката Орлик Л.А. про припинення її повноважень із представництва інтересів ОСОБА_1 , у зв`язку із розірванням договору про надання правової (правничої) допомоги.

З огляду на проміжок часу між призначеними судовими засіданнями, який був достатнім для ознайомлення позивача з матеріалами справи та вирішення питання щодо отримання правової (правничої) допомоги, колегія суддів дійшла висновку, що причини, зазначені позивачем у заяві від 02 травня 2023 року про відкладення розгляду справи не можна визнати поважними.

З огляду на вказане та враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки ухвала суду першої інстанції оскаржена лише в частині накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині ухвала суду в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту позовної заяви предметом даного спору є правомірність реєстрації права власності на підставі іпотечного договору №1420 від 11 квітня 2017 року на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0220, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0219, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та, як наслідок, витребування вказаного майна з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивачка вказувала на існування об`єктивних ризиків реального невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду на її користь, вказуючи на наявну у відповідачів можливість передати спірне майно іншим особам, або вчинити дії щодо зміни майна (поділ земельної ділянки, зміна цільового призначення тощо).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає, що суд оцінює співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Враховуючи зазначене, суд вирішуючи питання про забезпечення позову, має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.

Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Перевіривши обставини, якими заявник обґрунтовував наявність підстав для забезпечення позову, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, оскільки будь-які дії стосовно спірного майна можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Обраний судом спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, оскільки спір щодо земельної ділянки та житлового будинку є реальним, носить матеріальний характер, власником спірного майна є відповідач ОСОБА_4 , а відсутність обтяжень спірної нерухомості не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на землю та житловий будинок, що може стати дійсною перешкодою в ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.

Необхідність збереження правового статусу та стану спірного нерухомого майна відповідає умовам вжиття заходів забезпечення позову та застосуванню правил частини другої статті 149 ЦПК України.

Такі умови можуть бути забезпечені накладенням арешту на нерухоме майно, що є предметом спору, оскільки метою вжиття забезпечувальних заходів у цьому спорі є забезпечення знаходження майна у відповідача в незмінному вигляді.

Відповідність цієї мети умовам застосування правил статті 149 ЦПК України слідує з положень пункту 20 постанови N 5 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", в якому зазначено, що з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати спірне майно на зберігання третій особі відповідно до статті 976 ЦК (судовий секвестр).

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за цією статтею коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України", заява N 11901/02 Страсбург).

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби статті 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, невжиття заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті й набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити його виконання в разі задоволення позовних вимог, оскільки ймовірна зміна власника спірного майна до набуття рішенням чинності утруднить його повернення до власності позивача.

Приймаючи до уваги наведені вище норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності її вимог щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що посилання заявника про можливу ймовірність утруднення виконання рішення не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову висновків суду не спростовують.

В цілому інші доводи апеляційної скарги зводяться до критики процесуальної позиції заявника і не є критикою судового рішення по суті.

Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, та, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, залишенню без змін судового рішення в оскаржуваній частині.

В іншій частині рішення в апеляційному порядку не оскаржено, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись статтями 365, 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Носкіної Ірини Миколаївни залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 травня 2023 року

Головуючий Приходько Л. А.

Судді Бездрабко В. О.

Кутурланова О. В.