ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/947/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.,

при секретарі Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Григоришена О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за ОСОБА_2 до Представництва «Інтерлаб ГМБХ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до Представництва «Інтерлаб ГМБХ», про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 16.12.2019 р. її було прийнято на роботу до Представництва «Інтерлаб ГМБХ» на посаду представника з медичних питань. 26.09.2022 р. її було звільнено з роботи на згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України.

Вказує, що за період з березня 2022 р. по вересень 2022 р. за відповідачем утворилась заборгованість щодо виплати заробітної плати в розмірі 975 796 грн. 68 коп.

Посилаючись на вищевикладене та уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь не виплачену заробітну плату у розмірі 150 374 грн. 49 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 120 901 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2022 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

02.02.2023 р. від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позову. Заперечуючи проти позовних вимог вказує, що в період з березня 2022 р. по вересень 2022 р. на банківський рахунок позивача було сплачено, в якості заробітної плати, 86 661 грн. 61 коп., на підтвердження чого надав копії квитанцій. Також посилається на те, що вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заявлено за період, що перевищує шестимісячний термін, передбачений законодавством. Крім того, просив суд застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.12.2019 р. ОСОБА_2 було прийнято на роботу до Представництва «Інтерлаб ГМБХ», на посаду представника з медичних питань, з призначенням окладу в розмірі 21 000 грн., про що свідчить копія наказу №54-к від 16.12.2019 р. про прийняття на роботу.

З 26.09.2022 р. ОСОБА_2 звільнено за угодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №119-к від 26.09.2022 р.

Відповідно до довідки виданої Представництвом «Інтерлаб ГМБХ», заробітна плата ОСОБА_2 за період роботи з 01.03.2022 р. по 26.09.2022 р. склала 145 930 грн. 03 коп.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно із ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Положеннямист.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

У відповідності до ч.1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Представник відповідача посилається на те, що в період з березня 2022 р. по вересень 2022 р. відповідачем було сплачено на банківський рахунок позивача, в якості заробітної плати, 86 661 грн. 61 коп., на підтвердження чого надав копії квитанцій.

Однак, суд критично ставиться до таких посилань сторони відповідача, з огляду на наступне.

З матеріалі справи вбачається, що відповідач виплачував позивачу заробітну плату до лютого 2022 р., що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача (а.с.14-16) та довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК-5 (а.с.17-20).

Як вбачається із наданих копій квитанцій, здійснювалось поповнення картки по номеру, платником зазначено ОСОБА_3 , отримувач - ОСОБА_2 .

Разом з тим, матеріали справи, зокрема, надані копії квитанцій, не містять доказів того, що вказані перерахування коштів, здійснювались відповідачем, або його уповноваженою особою в рахунок виплати заробітної плати позивачу.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається невиплата позивачу з вини відповідача заробітної плати.

Відомостей про те, за яких поважних причин з позивачем не було проведено відповідний розрахунок, стороною відповідача надано не було.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що реальних перешкод для виплати позивачу заробітної плати у відповідача не було.

Позивач також простить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 120 901 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. (Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1.)

Разом з тим, суд не бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 120 901 грн. з огляду на наступне.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Відповідно до уточненого розрахунку суду, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 109 560 грн. (110 робочі дні х 996 грн. - середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 )

Вбачається, що представник відповідача наполягав на застосуванні строку позовної.

Щодо застосування строків позовної давності суд дійшов до наступних висновків.

За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до Рішень Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013 щодо тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)

Виходячи з аналізу наведених Рішень Конституційного Суду, висновків Великої Палати Верховного Суду та враховуючи, що позивача було звільнено 26.09.2022 р., вбачається, що строк позовної давності не пропущений.

Таким чином, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, у зв`язку із чим суд не приймає їх до уваги, оскільки обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень щодо позовних вимог не знайшли свого підтвердження підчас судового розгляду справи та спростовуються матеріалами справи.

З огляду на встановлені обставини, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 145 930 грн. 03 коп., заборгованості із заробітної плати, 109 560 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку,

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Представництва «Інтерлаб ГМБХ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Представництва «Інтерлаб ГМБХ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 26611698) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 145 930 гривень 03 копійки - заборгованість із заробітної плати, 109 560 гривень - середній заробіток за час затримки розрахунку, 2 500 гривень - витрати на професійну правничу допомогу та 1 136 гривень - судовий збір.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА