Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання - Матіко Я.Ю.,

з участю представника відповідача - Ільків С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Креді Агріколь Банк», про визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору №2/2069096 від 21.04.2020 року ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з зазначеною позовною заявою мотивуючи її тим, що 21.04.2020 року між AT «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2/2069096.

Зазначає, що відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит в сумі 54159,33 грн. до 20.04.2026 року (включно). Позичальник сплачує платежі за кредитом щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по Кредиту (Додаток №1 до Договору, який є невід`ємною його частиною). Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, кредит надається Позичальнику для погашення заборгованості за Комплексним договором № 1/2069096 від 16.09.2019, за яким було видано 49715,60 грн.

Крім того, відповідно до п. 1.3 Кредитного договору, Позичальник сплачує процентну винагороду щомісячно у розмірі 15,00 % річних та комісійну винагороду щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30 % в місяць від суми кредиту зазначеної в п. 1.2 Договору.

Позивачка вважає, що при укладені вищевикладеного Кредитного договору, порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про захист персональних даних».

Зазначає, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту.

Вказує, що пунктом 1.3.2 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Також вказує, що договором не передбачено зменшення вказаної комісії, така нараховується незалежно від розміру заборгованості, що є, зокрема, несправедливими умовами. Позивачка вважає, що банком введено її в оману у зв`язку з чим вона не розуміла і не могла зрозуміти, незаконність такого пункту договору.

Позивачка вважає, оскільки їй було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, то вказаний пункт кредитного договору є несправедливим і незаконним, відповідно сплачена комісія за обслуговування кредитної заборгованості підлягає зарахуванню в якості погашення кредиту, а зазначені умови в пункті 1.3.2 Комплексного договору №2/2069096 від 21.04.2020 року є недійсними.

За таких обставин, позивачка просить суд визнати недійсним пункт 1.3.2. Кредитного договору №2/2069096 укладеного 21.04.2020 року між нею та АТ «Креді Агріколь Банк».

В порядку передбаченому ЦПК України, представником відповідача АТ «Креді Ангріколь Банк» подано до суду відзив, з якого слідує, що зазначені позовні вимоги відповідач повністю заперечує та просить залишити такий позов без задоволення. Зазначає, що на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах. Таким чином, при підписанні кредитного договору банком були дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення кредитного договору, договір містить всі передбачені законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а позичальнику були відомі всі умови договору. Положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах застосовуються до правочинів зі споживачами про надання споживчого кредиту зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (ухвала ВССУ від 19 липня 2017 року у справі № 488/4190/15-ц). Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України у справі N° 6-1341цс15. Разом із тим, такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 02.11.2020 року в справі № 490/5759/15-ц, від 18.04.2019 року в справі N° 757/15487/16, від 18.04.2019 року в справі № 201/16150/16-ц та ін. Таким чином, Банком було надано Позивачу для ознайомлення договір, який остання добровільно підписала, в тому числі і щодо необхідності сплати комісії. Позивачка була заздалегідь ознайомлена із умовами договору щодо комісії ще перед укладенням договору, що вбачається із паспорта споживчого кредиту та додатку до нього та погодилася на зазначені умови, а отже відсутні підстави вважати умову п. 1.3.2 Комплексного договору несправедливою. Слід зважити і на те, що Позивачка наділена правом протягом 14 календарних днів відмовитися від договору без пояснення причин (п.3.4.2 Договору), однак остання ані під час укладення договору, ані протягом 14 календарних днів з моменту укладення договору, ані протягом його дії не заявляла відмови від договору. Так, вказаний позов був поданий після відкриття провадження у справі № 308/11185/20 про стягнення заборгованості із Позивачки у зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором. За таких обставин, позов ОСОБА_1 до АТ «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору №2/2069096 від 21.04.2020 року, представник просив залишити без задоволення.

Позивачка та її адвокат в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, однак в матеріалах справи міститься їх заява про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні підстави для відмови у задоволені позову викладені у відзиві підтримала повністю. Просила суд відповідати ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, оцінивши їх в сукупності, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Частиною 1статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 21.04.2020 року між AT «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2/2069096.

Як передбачено пунктом 1.2 Кредитного договору № 2/2069096 від 21.04.2020 року, кредит надається Позичальнику для погашення заборгованості за Комплексним договором № 1/2069096, укладеним між Банком та Позичальником 16.09.2019. відповідно до якого Позичальнику було видано кредит в сумі 49715,60 грн.

Укладаючи оспорюваний Кредитний договір № 2/2069096 від 21.04.2020 року сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З Кредитного договору № 2/2069096 від 21.04.2020 вбачається, що такий був підписаний позивачкою власноручно, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші договору кредиту і кожний з них отримав примірник вказаного договору.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як роз`яснено судам в п. 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ пре визнання правочинів недійсними", яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України. міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенню, також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Кредитний договір № 2/2069096 від 21.04.2020 року був підписаний ОСОБА_1 власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

Із наявного в матеріалах справи спірного Кредитного договору № 2/2069096 від 21.04.2020 року вбачається, що позивачці було надано в письмовій формі усю необхідну інформацію у вигляді паспорта споживчого кредиту у відповідності до вимог ЗУ «Про споживче кредитування», останньою у п.8.11.Договору було додатково стверджено факт отримання такої інформації шляхом підписання договору.

У відповідності до ч. 12 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Отже, законодавець чітко передбачив правові наслідки недотримання вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», які не пов`язані із недійсністю правочину, в тому числі у його частині. Достовірна інформація споживачу була надана у повному обсязі, договір був укладений на тих же умовах, які зазначені у паспорті споживчого кредиту.

Встановлено, що позивачка не зверталася до Банку із будь-якими заявами, в тому числі про приведення договору у відповідність.

Водночас, підпунктом 1.3.2 пункту 1.3. Кредитного договору № 2/2069096 від 21.04.2020 року визначено, що за користування кредитом Позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30 % від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.2. Договору.

Аналіз даних вимог Кредитного договору, вказує на те, що Позичальник щомісячно сплачує Банку комісійну винагороду в розмірі 2,30 % від суми 49715,60 грн., яка значиться як кредитна заборгованість у зв`язку з невиконанням умов Комплексного договору № 1/2069096 від 16.09.2019.

Така умова Кредитного договору зазначена як санкція до Позичальника за невиконання своїх обов`язків перед Банком.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України Про споживче кредитування від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Тобто, зазначеним Законом передбачено, що комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, відносяться до загальних витрат за споживчим кредитом.

У відзиві Банк зазначив, що обслуговування кредитної заборгованості включає у себе моніторинг кредитної заборгованості під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування Позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування Позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів, тощо.

Тож, вимоги підпункту 1.3.2 пункту 1.3. Кредитного договору № 2/2069096 від 21 квітня 2020 року, яким сторони визначили обов`язок Позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,30 % від суми кредиту, відповідають приписам норм спеціального Закону, яким є Закону України Про споживче кредитування.

Як зазначено у частині 1 статті 11 Закону України Про споживче кредитування від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Даною нормою передбачено надання безоплатної інформації про споживчий кредит за наявності двох умов, а саме: наявність вимоги споживача про надання інформації та надання такої інформації не частіше одного разу на місяць.

За формою така інформація стосується поточного розміру заборгованості; розміру суми кредиту, повернутої кредитодавцю; надання виписки з рахунку щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум.

Проте, щомісячна комісія передбачена підпунктом 1.3.2 пункту 1.3. Кредитного договору № 2/2069096 від 21 квітня 2020 року встановлена саме за обслуговування кредитної заборгованості, що включає у себе моніторинг кредитної заборгованості під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування Позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування Позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів, тощо. Зазначена інформація надається Позичальнику на постійній основі та не залежить від наявності звернення останнього, та з більшою періодичністю аніж це передбачено частиною 1 статті 11 цього Закону.

Водночас, така інформація стосується нагадування про необхідність здійснення щомісячного платежу; надання інформації через дистанційні системи про стан заборгованості; інформування Позичальника про виникнення простроченої заборгованості та консультування Позичальника (як усне, так і письмове) щодо можливого погашення заборгованості, тощо.

Отож, щомісячна сплата комісії, яка передбачена підпунктом 1.3.2 пункту 1.3. Кредитного договору № 2/2069096 від 21.04.2020 року здійснюється за ті послуги, які не надаються безоплатно Позичальнику у відповідності до вимоги частини 1 статті 11 Закону України Про споживче кредитування від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII, які не залежать від волевиявлення Позичальника та з необмеженою періодичністю.

Такий правовий висновок викладено у постанові КЦС у складі ВС від 26.12.2019 року в справі №467/555/19, та у постанові КЦС у складі ВС від 13.05.2021 року в справі № 461/1763/20.

Вказані обставини були предметом розгляду і в суді апеляційної інстанції у справі №308/11185/20 за позовом АТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, що підтверджується постановою від 02.02.2023 року.

Відповідно до ч 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, спірний Кредитний договір № 2/2069096 від 21.04.2020, в тому числі і п. 1.3.2 такого, узгоджений та підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджувалося в подальшому відповідними діями обох сторін, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала взяті на себе зобов`язання, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, в договорі та загальних умовах, в графіку погашення кредиту, які підписані відповідачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для визнання недійсним п.1.3.2. Кредитного договору № 2/2069096 від 21.04.2020 року, а тому в задоволенні поданого ОСОБА_1 позову слід відмовити за недоведеністю, безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626 629 ЦК України, ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до АТ «Креді Агріколь Банк», про визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору №2/2069096 укладеного 21.04.2020 року між АТ «Креді Агріколь Бпнк» до ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 22.03.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк