ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/163/22 Номер провадження 22-ц/814/1939/23Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , як опікуна, в інтересах недієздатного ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

17 січня 2022 року позивач, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4 , як його законний представник, звернулася в суду із вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свій позов тим, що вона є опікуном недієздатного ОСОБА_4 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , та фактично в ній проживає. Згідно з довідкою Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» від 10.09.2021 ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаній квартирі з 27.09.2002, як піднаймач квартирантка, а ОСОБА_6 була зареєстрована у даній квартирі з 19.10.2005, як дочка квартиранта. Підставою для реєстрації і вселення ОСОБА_3 у вказану квартиру був договір, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про найм кімнати. Цей договір був завірений начальником ГЖЕД №15. Згідно з даним договором квартирантка (відповідач ОСОБА_3 ) зобов`язувалась знятись з реєстраційного обліку на першу вимогу власника квартири. Відповідачі за адресою вказаної квартири не проживають, за комунальні послуги не сплачують, ремонтні роботи в квартирі не здійснюють, житловим приміщенням не користуються. Збереження реєстрації відповідачів за даною адресою, порушує права позивача на вільне користування, розпорядження та володіння квартирою. Тому, позивач прохала визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2022 року позов задоволено:

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ;

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказувала, що місцевим судом не було враховано ту обставину, що із 2000 року вона із ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах, а в 2001 році придбали спірну квартиру, в якій провели ремонт та почали у ній проживати. Вказані обставини підтвердили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , однак, суд першої інстанції в рішенні оцінки зазначеним показам свідків не дав.

Вказувала, що з грудня місяця в квартиру попасти не може внаслідок відсутності у неї доступу до квартири, хоча в квартирі залишилися її речі.

Вважає, що при вирішенні спору місцевим судом порушено вимоги ст. 47 Конституції України, ст. ст. 71, 72, 64 ЖК України, ст. 8 Європейської конвенції з прав людини та не враховано практику Європейського Суду.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 прохала рішення місцевого суду залишити без змін, вказувала, що місцевий суд вірно врахував, що відповідачі у справі є наймачами житла, та не є членами сім`ї власника житла. При розгляді справи місцевий суд вірно застосував вимоги матеріального та процесуального права.

Щодо можливості розгляду справи апеляційним судом

Представник ОСОБА_3 , адвокат Яресько Н.В., подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю її в іншому судовому засіданні.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що причини неявки адвоката у судове засідання через надання переваги іншому судовому засіданню, - не є поважною причиною неявки та підставою для відкладення розгляду справи.

Апеляційний суд зазначає, що апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи апеляційним судом (стаття 367 ЦПК України), неявка адвоката скаржника у судове засідання не є перешкодою для перегляду справи апеляційним судом.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом встановлено, що ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу від 22.08.2001 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

З довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» № 1754 від 26.07.2021 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: з 30.10.2001 - власник квартири, ОСОБА_4 ; з 27.09.2002 - піднаймач квартири, ОСОБА_3 ; з 19.10.2005 - донька піднаймача, - ОСОБА_10 (а.с. 11).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09.11.2021 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано недієздатним та призначено над ним опікуна - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8).

Місцевим судом установлено, і дану обставину підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживають більше шести місяців, нею не користуються, за комунальні послуги, квартиру не сплачують, ремонтні роботи не здійснюють.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Яресько Н.В., неодноразово наголошувала на тому, що позивач ОСОБА_1 з грудня 2021 року свідомо перешкоджає відповідачам потрапити в квартиру та користуватися нею належним чином. Проте, представником відповідача не було надано жодного підтверджуючого документу про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зверталися до суду в установленому законом порядку щодо усунення перешкод у користування квартирою.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Яресько Н.В., наголошувала на тому, що ОСОБА_3 більше 20 років проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 , але суду не було надано жодного доказу того, що відповідач зверталася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 протягом певного часу, і що даний факт був встановлений судом.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 01.02.2020 ОСОБА_3 , будучи піднаймачем (квартирантом) квартири АДРЕСА_1 без відому та згоди власника, ОСОБА_4 , без відповідних правових підстав, уклала з ОСОБА_19 договір оренди житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Місцевим судом було встановлено, що дослідженими у справі доказами, поважність причини відсутності відповідачів за даною адресою, не знайшли свого підтвердження.

Право позивача є порушеним, оскільки ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_4 , самостійно вимушена здійснювати витрати з утримання майна та оплати за отримані комунальні послуги.

Тому, з метою захисту прав позивача, місцевий суд дійшов висновку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

(постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у праві № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Як вбачається з позовної заяви звертаючись до суду, просили визнати відповідачів такими, що втратив право користування спірною квартирою на підставі статей 71-72 ЖК Української РСР - у зв`язку з не проживанням в ній понад встановлені законом строки та неприйняттям участі в утриманні житла.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів скаржника про проживання однією сім`єю із власником квартири.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , як наймачі житла, власником якої є ОСОБА_4 , в інтересах якого дії позивач (а.с. 12)

У відповідності з вимогами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В ході розгляду судом справи відповідачем, ОСОБА_3 , не надано жодних належних і достатніх доказів на підтвердження факту проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю, наявності спільного побуту та взаємних прав та обов`язків.

Покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є беззаперечними, а отже і достатніми, доказами проживання однією сім`єю, наявності спільного побуту, бюджету, взаємних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині свого підтвердження не знайшли.

Щодо наявності підстав для визнання відповідачів такими, що не проживають у спірному житлі більше шести місяців.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначала, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин з 2016 2017 років.

Місцевий суд встановив факт не проживання відповідачів у спірному приміщенні без поважних причин понад шість місяців, при цьому, беззаперечно встановив, що 01.02.2020 ОСОБА_3 , будучи піднаймачем (квартирантом) квартири АДРЕСА_1 без відому та згоди власника ОСОБА_4 , без відповідних правових підстав, уклала з ОСОБА_19 договір оренди житлового приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 166)

Актом перевірки умов життя особи, що потребує опіки, піклування від 19.08.2021 складеним головним спеціалістом управління соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради Цихмістренко С.В., встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 підопічний ОСОБА_4 не проживає, а зі слів сусідів в квартирі проживає квартирант - молодий чоловік.

Ключі від спірної квартири квартирантом ОСОБА_19 були передані ОСОБА_1 28.12.2021 року

В ході судового розгляду справи цей факт відповідачами спростований не був, та жодних доказів про своє проживання у спірній квартирі з 01.02.2020 ними надано не було.

Таким чином висновок місцевого суду про не проживання відповідачів у спірній квартирі з 01.02.2020 є доведеним.

Щодо поважності причин не проживання відповідачів у спірному житлі

На підтвердження факту чинення перешкод у проживанні відповідачами до матеріалів справи був долучений протокол прийняття правоохоронним органом заяви про кримінальне правопорушення та складений акт про перешкоду проникнення в квартиру, підписаний ОСОБА_9 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , датовані 17 січня 2022 року. (а.с. 67, 68)

Апеляційний суд вважає, що зазначені докази підтверджують лише відсутність у відповідачів доступу до спірної квартири з січня 2022 року, однак жодних доказів на підтвердження факту чинення перешкод для проживання в спірному житлі до вказаної дати до суду не надано.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині також свого підтвердження не знайшли.

Щодо дотримання вимог Європейської конвенції

В даній справі власник житла є недієздатною особою, в інтересах якого діє опікун. Відповідачі у справі є наймачами житла.

Враховуючи зазначені вище норми матеріального права, вимоги ст. 1 Протоколу № 1 та ст. 8 Європейської конвенції, враховуючи баланс прав та обов`язків сторін, в тому числі обов`язок наймача звільнити займане житлове приміщення на вимогу власника житла, апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом, - не суперечить положенням Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Баланс прав та інтересів сторін у даному випадку дотриманий. Тривале проживання відповідачів в приватному (не державному) житлі не породжує у них гарантії на заборону визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, - підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов