УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 756/5717/21

провадження № 61-1735ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, дії якого оскаржуються, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин Андрій Миколайович,

заінтересована особа - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина Андрія Миколайовича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила:

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А. М.;

- скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А. М. про відкриття виконавчого провадження та арешт майна боржника.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року - без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Галицького районного суду міста Львова

від 20 грудня 2021 року та постановою Львівського апеляційного суду

від 26 грудня 2022 року,повний текст якої складено 30 грудня 2022 року, ОСОБА_1 3 лютого 2023 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким скаргу задовольнити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року, обґрунтоване отриманням копії постанови 31 січня 2023 року.На підтвердження зазначеного заявником додано копію конверта, в якому апеляційним судом направлено копію оскаржуваної постанови. Крім того, заявник зауважує, що судом апеляційної інстанції копію судового рішення направлено звичайним листом, а не рекомендованим, що унеможливлює встановити дійсну дату отримання поштового відправлення. При цьому, заявник надає супровідний лист Львівського апеляційного суду від 5 січня 2023 року та заяву про видачу копії оскаржуваної постанови від 27 грудня 2022 року.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджена наданими доказами, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженняухвали Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у

пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року,ОСОБА_1 визначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Вказує, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А. М. порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначає, що майно, на яке приватним виконавцем накладено арешт, реалізовано на електронних торгах за значно заниженою ціною.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу, Галицький районний суд міста Львова виходив з дотримання приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А. М. вимог Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин суд вважав, що приватний виконавець, вирішуючи питання про відкриття виконавчих проваджень та накладення арешту на майно боржника, діяв у межах та в спосіб встановлений законом.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що рішенням Галицького районного суду міста Львова від 1 лютого 2021 року стягнено з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства (далі - АТ) «Ідея Банк» 818 670,50 грн у відшкодування заборгованості за кредитним договором, 12 280,10 грн - судового збору, 2 100 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

10 березня 2021 року Галицьким районним судом міста Львова видано виконавчі листи № 461/9894/20.

У виконавчих листах № 461/9894/21 зазначено місце проживання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

11 березня 2021 року АТ «Ідея банк» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А. М.із заявою про відкриття виконавчого провадження. До заяви, зокрема, долучило оригінали виконавчих листів Галицького районного суду міста Львова від 10 березня 2021 року

у справі № 461/9894/20, копію іпотечного договору від 15 січня 2020 року № 4 і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 218875119

від 4 серпня 2020 року.

18 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А. М. прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження № 64893158 та № 64892898, які направлені 19 березня 2021 року на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А. М. в межах відкритих виконавчих проваджень прийнято постанови про накладення арешту на:

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- квартиру АДРЕСА_3 .

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції відповідають.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України (частини перша та друга статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову (частина перша

статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 березня 2021 року

АТ «Ідея банк» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина А. М. із заявою про відкриття виконавчого провадження, до якої долучило оригінали виконавчих листів Галицького районного суду міста Львова від 10 березня 2021 року у справі № 461/9894/20, що відповідали вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, вирішуючи скаргу, суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з відсутності правових підстав для задоволення скарги, оскільки приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Яцишин А. М., здійснюючи виконавчі дії в межах виконавчих проваджень, діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року

у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі

статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та перевіривши доводи скарги, суди попередніх інстанцій не встановили порушень прав ОСОБА_1 та вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Вказаним спростовуються доводи заявника про те, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Яцишиним А. М. порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги про те, що майно, на яке приватним виконавцем накладено арешт, реалізовано на електронних торгах за значно заниженою ціною, не впливають на правильність вирішення скарги судом першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, оскільки заявником оскаржувалися дії приватного виконавця в частині відкриття виконавчих проваджень та накладення арешту на майно.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова

від 20 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 26 грудня 2022 року є необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та

пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки ухвала та постанова є законними і обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 грудня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Яцишина Андрія Миколайовича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Ідея Банк».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук