Справа № 125/1973/21
Провадження № 22-ц/801/345/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 рокуСправа № 125/1973/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

розглянувши в письмовому провадження апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі ГУ НП у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, та просив стягнути за рахунок держави України шляхом списання коштів з Державного бюджету України в беспірному порядку, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму, на його користь моральну шкоду в розмірі 160 000 грн, а саме: 1) за зневагу до основного закону, порушення ст.ст. 19,43 КУ, якою гарантовано право на працю, отримання за неї винагороди 10 000,00 грн, 2) за незаконне звільнення, чим принижено честь, гідність та ділову репутацію 50 000,00 грн, 3) за несвоєчасне поновлення на службі 20 000,00 грн, 4) за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу 20 000,00 грн, 5) за погіршення здоров`я, що пов`язане з тривалим часом супротиву ГУНП за поновлення на службі 30 000,00 грн, 6) за психологічний тиск з боку ГУНП, що змусило написати рапорт на звільнення, і, як наслідок мати меншу вислугу років служби та отримати менший розмір пенсії 10 000,00 грн, 7) за неповагу до позивача, як учасника бойових дій, який виконав свій службовий і громадянський обов`язок, боронив цілісність та незалежність України 20 000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що він проходив службу в органах внутрішніх справ з 30.07.1993 року по 30.08.2017рік.

Наказом начальника ГУНП у Вінницькій області №38 о/с від 21.02.2017 року, підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області , з 21.02.2017 року було звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію», сплативши компенсацію за 3 доби невикористаної відпустки за 2017 рік.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.10.2019 року залишено без змін постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017 року в справі №802/411/17-а, якою було задоволено його позов про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Наказом начальника ГУ НП у Вінницькій області №212/ос від 22.11.2019 року його поновлено на службі та нараховано грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Зазначає, що внаслідок зневаги до основного закону, незаконного звільнення зі служби, чим було принижено честь, гідність та ділову репутацію, несвоєчасного поновлення на службі, психологічного тиску з боку ГУ НП, що змусило його написати рапорт на звільнення, він зазнав стресових ситуацій, потрясінь, постійних хвилювань, розладів душевної рівноваги, що вплинуло на спосіб його життя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок держави України шляхом списання коштів з Державного бюджету України в безспірному порядку, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у якості відшкодування моральної шкоди, завданої діями органу державної влади - Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, за незаконне звільнення, чим принижено честь, гідність та ділову репутацію - 1 000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

В решті вимог відмовлено.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Не погоджуючись з таким рішенням суду Державної казначейської служби України подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову повністю.

Також не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На апеляційну скаргу позивача Державна казначейська служба України подала відзив у якому зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині відмови в задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди за зневагу до основного закону, порушення ст.ст. 19,43 КУ, якою гарантовано право на працю, отримання за неї винагороди, за незаконне звільнення, чим принижено честь, гідність та ділову репутацію, за несвоєчасне поновлення на службі, за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, за погіршення здоров`я, за неповагу до позивача, як учасника бойових дій, який виконав свій службовий і громадянський обов`язок, боронив цілісність та незалежність України, надав мотивовану оцінку підстав для відмови, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу із наказу начальника ГУНП у Вінницькій області №38 о/с від 21.02.2017 року, підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, з 21.02.2017 року було звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію», сплативши компенсацію за 3 доби невикористаної відпустки за 2017 рік. Стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 23 роки 06 місяців 20 днів; усього для призначення пенсії - 23 роки 06 місяців 20 днів. Підстава: Наказ ГУНП від 20.02.2017 року №233 (а.с.11).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.10.2019 року залишено без змін постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017 року в справі №802/411/17-а, якою було задоволено позов ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для звільнення ОСОБА_1 зі служби стало те, що відносно нього порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за відсутності при цьому рішення суду, яким би позивача було визнано винним у вчиненні такого кримінального правопорушення та яке б набрало законної сили, що суперечить презумпції невинуватості, регламентованій частиною 1 ст. 62 Конституції України.

Листом №П-674/04/12-2019 від 05.12.2019 року ГУНП у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1 , що під час перевірки щодо неправомірних дій посадових осіб ГУНП у Вінницькій області установлено, що порушень законодавства посадовими особами ГУНП у Вінницькій області не виявлено (а.с.18).

Постановою головного ДВ Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Сінгаєвського О.М. відкрито виконавче провадження №54332628 з приводу поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області (а.с.19).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 від 07.08.2015 року (а.с.10).

На підтвердження нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди, надано суду Виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 , відповідно до якої йому рекомендовано уникати психологічних навантажень (а.с.12).

В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 19.03.2019 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України і призначено покарання 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання, якщо протягом іспитового строку терміном 2 роки він не вчинить нового злочину (а.с.49-58).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено факт порушення його законних прав, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважав справедливим визначити суму компенсації у розмірі 1 000 грн. за його незаконне звільнення, що не призведе до «безпідставного» збагачення позивача. В задоволенні інших вимог відмовив за безпідставністю.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 Кодексу законів про працю України).

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/33941/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала, що публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто до вказаних правовідносин, які є різновидом трудових, застосовуються і норми трудового права, у тому числі і стаття 237-1 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України) про відшкодування моральної шкоди працівнику, незважаючи на те, що такий спір виникає щодо прийняття, проходження чи припинення публічної служби.

З аналізу зазначених норм випливає, що законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконним звільненням зі служби.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що спори з приводу прийняття на публічну службу, її проходження чи звільнення, на відміну від спорів щодо оскарження рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи здійснює орган, з яким виник спір, у конкретних правовідносинах з позивачем владні управлінські функції. Для визначення юрисдикції спору з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку із чим - прийняттям, проходженням або звільненням виник спір.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та з матеріалів справи, ОСОБА_1 , проходив службу заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області.

Моральну шкоду позивач просить стягнути за незаконне звільнення його зі служби і неправомірність дій відповідача встановлена в порядку адміністративного судочинства.

Спір про відшкодування моральної шкоди виник у зв`язку з незаконним звільненням публічного службовця зі служби, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Відтак, апеляційний суд вважає, якщо спір виник після звільнення публічного службовця, у даному випадку - заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області підполковника поліції Петренка Л.Л., з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі та звільненням з неї, з вимогами про відшкодування моральної шкоди включно, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства, неправильно застосувавши норми статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить посилань на вказані порушення процесуального законодавства, допущені судом першої інстанції, проте згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 січня 2023 року було залишено без руху апеляційну скаргу Державної казначейської служби України з підстав несплати судового збору, визначено суму судового збору, яка підлягає сплаті за подання апеляційної скарги в розмірі 1488,60 грн та надано строк на усунення вказаних в ухвалі суду недоліків.

Після надходження справи до суду апеляційної інстанції, було встановлено, що з урахуванням ціни позову, розмір судового збору за подання апеляційної скарги складав 2400,00 грн.

Відтак, оскільки про подачі апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 1488,60 грн, з Державної казначейської служби України слід достягнути 911,40 грн (2400 1488,60).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року скасувати.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади.

Роз`яснити позивачу наявність у нього права на звернення з позовом в порядку адміністративного судочинства та права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Стягнути з Державної казначейської служби України в дохід держави судовий збір в розмірі 911,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко