Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2440/21 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

Секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М.

у цивільній справі №295/2440/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання недійсним частини кредитного договору та за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом. Просила визнати положення пункту 1.1.5 заяви-договору про надання кредиту від 26.12.2019 року недійсним, визнати положення додатку 1 заяви-договору про надання кредиту від 26.12.2019 року в частині встановлення комісії недійсним, зобов`язати АТ «Таскомбанк» провести перерахунок здійснених платежів по кредитному договору. В обґрунтування поданого позову зазначала, що 26.12.2019 року між нею та відповідачем укладено договір кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 як позичальнику надано кредит в сумі 74 936,73 грн. строком на 36 місяців за умови сплати відсотків за користування кредитом - 0,001 % річних на рік та комісії за обслуговування кредиту - 2.90 % на місяць від основної суми.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

На думку позивача, положення договору про обов`язок сплати комісії є несправедливими, оскільки не містять опису послуг з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунку вартості такої послуги.

Указуючи на фактично сплачену на виконання умов кредитного договору суму комісії в розмірі 4346,34 грн., положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, які визначають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також підстави недійсності правочину 26.12.2019 року між нею та відповідачем укладено договір кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 як позичальнику надано кредит в сумі 74 936,73 грн. строком на 36 місяців за умови сплати відсотків за користування кредитом - 0,001 % річних на рік та комісії за обслуговування кредиту - 2.90 % на місяць від основної суми.

У березні 2021 року відповідач Акціонерне товариство «Таскомбанк» подало зустрічний позов, в якому просило сягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 101 188,18 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 70 763,20 грн., заборгованість по відсотках - 0,60 грн., заборгованість по комісії - 30 424, 38 грн. та судові витрати. Зустрічні позовні вимоги обґрунтувує тим, що укладення договору кредиту відповідало принципам належного волевиявлення сторін, супроводжувалось свободою вибору контрагенту, умов такого договору. Учасники досягли всіх істотних умов правочину, що, є необхідним відповідно до вимог ст. 638 ЦК України.

Відповідач звертає увагу, що позичальник ознайомилась з усією інформацією відносно кредитної послуги, зокрема шляхом ознайомлення зі змістом заяви-договору про надання кредиту із додатком № 1 як невід`ємною частино договору, у якому наведено детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів, положеннями Публічної пропозиції АТ «Таскомбанк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, розміщеної на офіційному веб-сайті АТ «Таскомбанк».

Сторона зазначає, що сплата комісії пов`язана з необхідністю коригування кредитних зобов`язань позичальника з оформленням нових графіків у разі часткового дострокового повернення кредиту, виконанням Банком доручення позичальника на договірне списання коштів з рахунків позичальника, інформуванням позичальника про найменування та місцезнаходження бюро кредитних історій, до якого Банк передаватиме інформацію для формування кредитної історії, дорученням позичальника на внесення інформації щодо його кредитних зобов`язань за кредитним договором та користування інформацією про кредитну історію шляхом взаємодії з бюро кредитних історій, наданням консультаційних послуг з усіх питань, що стосуються надання та обслуговування кредиту, а також, окрім зазначеного, відкриттям поточного/карткового рахунку, здійсненням розрахунково-касового обслуговування, забезпеченням обслуговування кредитної заборгованості (отримання виписок за кредитним/картковим рахунком). У зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе позичальником зобов`язань з повернення кредитних коштів, нарахованих відсотків, суми комісії виникла заборгованість.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання недійсним частини кредитного договору.

Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк», код ЄДРПОУ - 09806443, 01032, м.Київ, вул. с.Петлюри,30,заборгованість за кредитним договором від 26.12.2019 року, що утворилась станом на 12.03.2021 року, в сумі 101 188,18 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту - 70763,20 грн., заборгованість по відсотках - 0,60 грн., заборгованість по комісії - 30 424, 38 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що в кредитному договорі сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,90% від суми кредиту, що складає 30424,38 грн. щомісячно, Банк не повідомим, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. А розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема розмір кредиту та процентів, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що умови підпункту 4 кредитного договору є несправедливими.

При цьому, згідно графіку платежів та розрахунку сукупності вартості всіх супутніх послуг (30424,38) в більше ніж п`ятдесят тисяч разів перевищує розмір процентів за користування, що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Зазначає, що як вбачається із норм чинного законодавства та позиції Верховного суду, у вказаних правовідносинах-встановлення у договорі споживчого кредиту умови щодо сплати комісії за обслуговування кредиту не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійсненні.

Отже, норма ст.16 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає обов`язковий, досудовий порядок врегулювання заборгованості за споживчим кредитом.

Так, Верховним судом чітко встановлено, що належними та допустимим доказами отримання відповідачем вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості є цінний лист з описом вкладення та повідомлення про вручення.

Вказані докази позивачем до суду додані не були, а тому, на думку апелянта, є підстави стверджувати, що позивачем не отримувалось повідомлення-вимога від 26.01.2021 року. Отже, Банком порушено обов`язковий досудовий порядок вирішення спору, який передбачений ЗУ «Про споживче кредитування».

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «Таскомбанк» 26.12.2019 року укладено договір про надання кредиту (заява-договір), за умовами якого ОСОБА_1 як позичальник отримала грошові кошти в сумі 74 936,73 грн. на строк 36 місяців на умовах сплати відсотків за користування кредитом - 0,001% річних та комісії за обслуговування кредиту - 2.90% на місяць від основної суми.

В той же день складено детальний розпис складових вартості кредиту та графік платежів як додаток до заяви-договору. Позичальником проставлено підпис навпроти прізвища ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньо переконливих доказів, що, спираючись на вільне волевиявлення, сторона позичальника не бажала настання наслідків, які полягають в отриманні суми кредиту із обов`язком сплати загальної відсоткової ставки за користування кредитом на рівні 34,801 % річних, а відповідні умови є несправедливими.

Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи та не відповідають обставинам справи.

Так, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що:«31.4. … законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

31.5. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

31.10. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

31.11. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

31.14. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

31.15. Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

31.16. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

31.17. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

31.18. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

31.19. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

31.20. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

31.22. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

31.23. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

31.24. Додатком 2 до протоколу Комітету з управління активами, пасивами і тарифами ПАТ «Ідея Банк» № 119.2 від 02 жовтня 2017 року (діяв на момент укладення оспорюваного договору) затверджено тарифи банку, у тому числі щодо послуг з кредитування. Тарифи передбачають такі послуги за обслуговування кредитної заборгованості: обслуговування кредитної лінії (визначення вартості послуги обумовлено умовами договору), видача довідок про кредитну заборгованість (50 грн), надання довідки про рух по рахунку (виписка по одному рахунку) (50 грн), надання довідки про рух по всіх рахунках кредитної угоди (історія договору) (75 грн), детальна розшифровка заборгованості за кредитом (150 грн), зміна дати щомісячного чергового платежу (100 грн), надання нового графіку щомісячних платежів за зверненням позичальника (100 грн), видача завірених печаткою банку копій кредитних договорів та додатків на них (за кожну), які зберігаються в архіві (50 грн), надання термінової послуги (200 грн).

31.25. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

31.26. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

31.29. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

32.3. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 1 923 грн 49 коп., останній - 118 грн 61 коп.

32.2. Пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

32.4. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

32.8. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

33.5. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року в справі №202/5330/19 (провадження №61-18751св21) зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В даному випадку умовами укладеної сторонами угоди передбачено комісію за обслуговування кредиту - 2.90% на місяць від основної суми.

При цьому вказаними умовами укладеної між сторонами угоди не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, у зв`язку з чим оскаржені положення договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Подібні правові висновки викладені також у Постанові Верховного Суду від 9 листопада 2022 року у справі №295/11869/20.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зокрема, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Оскільки зазначені умови є нікчемними, вимоги про визнання умов укладених між сторонами угод про надання кредитів недійсними є неналежним способом захисту.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, але частково помилився у мотивах такого рішення, оскільки вимога про визнання недійсним положень договорів щодо встановлення комісії не підлягає задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

За наведених обставин заявлена позивачкою в цій справі вимога про визнання недійсним окремого пункту договору задоволенню не підлягає.

Крім того, позивачкою також заявлено вимогу про застосування наслідків недійсного правочину шляхом проведення перерахунку заборгованості.

Частиною 5 ст.216 ЦК передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків, про що зазначалося вище.

В даному випадку у справі подано зустрічний позов про стягнення заборгованості, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 70 763,20 грн., заборгованості по відсотках- 0,60 грн., заборгованості по комісії - 30 424, 38 грн.

У зв`язку із визнанням нікчемними умов договору про встановлення комісії, відновлення порушеного права позичальника в цій частині, на переконання апеляційного суду, можливе шляхом зменшення стягнутої з останньої заборгованості на суму 30424,38 грн. визначених Банком як комісія.

Разом з тим, стягуючи заборгованість за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з положень ст. 1054 ЦК України.

При цьому судом враховано, що заборгованість виникла у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань з боку позичальника.

Заборгованість узгоджується з дослідженими судом виписками по рахунку, змістом повідомлення-вимоги від 26.01.2021 року, згідно якого заявлено здійснити погашення заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком повідомлення позичальнику.

Дата нарахування заборгованості є завершальним днем 45 денного строку, наданого позичальнику для погашення заборгованості згідно повідомлення-вимоги від 26.01.2021 року, відповідає неодноразово висловленому Верховним Судом висновку про те, що у випадку пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор втрачає право нараховувати відсотки після настання терміну повернення, який зазначений у відповідному повідомленні/претензії на адресу боржника, оскільки такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

За наведених обставин та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення в частині вимог за первісним позовом підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові з інших підстав. Рішення суду першої інстанції в частині вимог за зустрічним позовом слід змінити, зменшивши розмір заборгованості, стягнутої з ОСОБА_1 , з 101188,18 грн. до 70763,80 грн.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2022 року в частині вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання недійсним частини кредитного договору скасувати.

Ухвалити в цій частині вимог нове рішення - про відмову в позові з інших підстав.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 вересня 2022 року в частині вимог за зустрічним позовом змінити.

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованості за кредитним договором з 101 188,18 грн. до 70763 грн.80 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: