КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Андрейчук Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3193/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності у позивача виникло в порядку застосування ст. 37 Закону України « Про іпотеку».

Вказана квартира є предметом іпотеки за договором від 22 грудня 2010 року , укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Останні є співвласниками квартири по 1/2 частині.

У згаданій квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як стверджує позивач, указані особи відмовляються звільняти квартиру та добровільно знятись з реєстрації місця проживання, створюючи позивачеві перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою.

У прохальній частині позову ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 із квартир за адресою : АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення .

Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву , однак він був залишений судом без розгляду у зв`язку з пропуском строку для його подання.

Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації пояснення щодо позову до суду не подала.

За клопотанням представника позивача ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року зупинено провадження у справі до вирішення Першим Сенатом Конституційного Суду України справи № 3-165/2019 (3649/19) за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року провадження у справі поновлено.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу , в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. В апеляційній скарзі посилається на те , що судом неповно з`ясовані обставини , що мають значення для справи . Суд не врахував ,що позивач є власником квартири, придбаної ним при зверненні стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України « Про іпотеку», а відтак висновок суду про відмову у позові є помилковим .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 02 березня 2023 року за адресами , наявними в матеріалах справи. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило . Представник позивача та відповідачка ОСОБА_2 приймали участь у розгляді справи .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 22 грудня 2010 року ОСОБА_1 від імені якого діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.С., зареєстрований в реєстрі за № 3257. За умовами договору ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 71000,00 доларів США, а вона зобов`язалась їх повернути у термін до 22 грудня 2011 року.

Цього ж дня для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, узятих на себе за договором позики від 22 грудня 2010 року ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, згідно з яким вони передали ОСОБА_1 в іпотеку належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 01 грудня 1998 року Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, квартира належить ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві власності. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. і зареєстрований в реєстрі за № 3258 (т. 1, а. с. 8-15).

У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 порушила умови договору позики від 22 грудня 2010 року, іпотекодержателем ОСОБА_1 у позасудовому порядку врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що було передбачено умовами договору іпотеки від 22 грудня 2010 року, шляхом набуття права власності на спірне майно.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У ч. 2 цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року (справа "Сколло проти Італії") дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою "розумні підстави" (п. 28 рішення).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Таким законодавчим актом в Україні є ЖК УРСР, ч. 2 ст. 109 якого установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року ( справа № 643/18788/15-ц ) виснувало , що правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку", є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України "Про іпотеку" (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц).

З огляду на те , що спірна квартира була придбана не за рахунок коштів, отриманих в позику (т. 1, а. с. 66-69), виселення відповідачів допускається лише з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотеко держателя, ОСОБА_1 був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , зокрема про наявність відповідних речових прав у ОСОБА_2 та членів її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі договору іпотеки квартирі, обмежує право останнього на користування майном.

Норма ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР на час реалізації іпотекодержателем ОСОБА_1 права на звернення стягнення на предмет іпотеки містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Отже, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування цим житлом . Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19, від 06 жовтня 2021 року № 357/8500/20.

Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України).

Виходячи із засад ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що квартира за адресою : АДРЕСА_1 була придбана не за рахунок коштів, отриманих в позику відповідачкою ОСОБА_2 , позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого придатного для проживання житла, чи житла, яке має бути надано їм одночасно з виселенням, правові підстави для їх виселення без надання іншого постійного жилого приміщення відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову . суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог і відсутність порушеного права позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, є безпідставними, з огляду на встановлені обставини щодо отримання кредиту, укладення договору іпотеки , і що спірна квартира була придбана не за рахунок отриманого кредиту, а відтак відповідно до вимог діючого законодавства виселення відповідачів допускається лише з одночасним наданням їм іншого постійного жилого приміщення.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: