Номер провадження: 22-ц/813/3565/23
Справа № 523/4622/21
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шпак Марини Петрівни на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним. В обґрунтування вимог позивач зазначала, що 10 квітня 1999 року між ОСОБА_3 , який є померлим чоловіком ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_2 був укладений договір № 99-0098 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір був укладений на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь» відповідно до умов ст.ст.128, 151, 153 Цивільного кодексу України від 1963 року та зареєстрований в ОМБТІ 28.04.1999 року, про що зроблений відповідний запис в Договорі. Жила площа будинку, до якої входить спірний житловий будинок складає 56,5 кв.м., загальна площа - 106,4 кв.м. Відповідно до умов Договору ОСОБА_3 сплатив відповідачу договірну вартість спірного житлового будинку у сумі 21 000 гривень у повному об`ємі, що підтверджується підписами проставленими сторонами в договорі та скріпленими печаткою Одеської Універсальної Біржі «Вітязь», а відповідач прийняв від нього вищезазначену суму та передав йому у власність спірний житловий будинок, згідно п.6 Договору. З моменту підписання Договору, тобто з 10 квітня 1999 року і до моменту смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 володів спірним житловим будинком, мешкав у ньому, сплачував за нього всі комунальні послуги. Після його смерті позивачка продовжувала та продовжує володіти спірним житловим будинком, мешкати у ньому, сплачувати за нього всі комунальні послуги. З моменту укладення Договору з боку відповідача позову стосовно неправомірного володіння спірним житловим будинком до ОСОБА_3 , а також до позивача пред`явлено не було. Таким чином, посилаючись на ст. 220 ЦК України, позивач зазначає, що у разі якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. На підставі наведеного, позивачка і звернулася до суду та просила визнати дійсним договір № 99-0098 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 2/5 частини жилого будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь».

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шпак Марина Петрівна подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивачки, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 28.02.2023 року на 14.00 годину та обізнаними про обмеження на час оголошення в Україні воєнного стану доступу до приміщень (зали судових засідань) Одеського апеляційного суду через відсутність технічної можливості забезпечення безпеки громадян під час повітряної тривоги, сторони не виявили належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції та будь-яких заяв про відкладення розгляду справи не подали.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Шпак Марини Петрівни надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду письмових доказів про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування, тобто не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 10.04.1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №99-0098 від 10.04.1999 нерухомого майна, а саме: 2/5 жилого будинку АДРЕСА_1 . Вищевказаний договір № 99-0098 посвідчений Одеською Універсальною Біржею «Вітязь» та зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації 28.04.1999 року за реєстраційним номером №7371 66-стр.63 (а.с.7);

- після укладення зазначеного договору сторони повністю виконали всі його умови. Факт передачі покупної ціни продавцю від покупців, позивачів, підтверджується пунктом 5 та 6 умов зазначеного договору, відповідно до якого продавцем отримана сума за вищевказаний житловий будинок. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально засвідчений не був. Після укладення договору ОСОБА_3 разом з сім`єю вселився в будинок, і до моменту смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк.сп.11) проживав там, а відповідач виселився в зазначений договором строк та знявся з реєстраційного обліку;

- після смерті ОСОБА_3 позивачка продовжує володіти житловим будинком, мешкати у ньому, сплачувати всі комунальні послуги.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Таким чином, встановивши, що сторони досягли всіх істотних умов договору і виконали угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а також, що право власності на підставі договору купівлі-продажу № 99-0098 від 10.04.1999 нерухомого майна, а саме: 2/5 жилого будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації 28.04.1999 року за ОСОБА_3 , у суду першої інстанції не було підстав для висновку, що позивач не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, судова колегія не може вважати висновки суду першої інстанції такими, що відповідають встановленим у справі обставинам та доказам, які надані позивачем до справи, внаслідок чого рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Ухвалюючи власне судове рішення колегія суддів звертає увагу на наступне.

До 01.01.2003 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією, яка здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 , тобто фактично право власності на придбані 2/5 частин домоволодіння виникло на не заборонених законом підставах.

Беручи до уваги, що єдиною перешкодою у розпорядженні майном є оформлення договору купівлі-продажу неналежним чином, а також враховуючи, що право власності ОСОБА_3 на 2/5 частини даного будинку зареєстровано у бюро технічної інвентаризації і ніким не оспорюється, виходячи з того, що сторони договору домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується наявними, дослідженими судом матеріалами справи, при цьому сторони повністю виконали умови укладеного договору, який не було нотаріально засвідчено з посиланням на положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», то є всі правові підстави для визнання договору купівлі-продажу від 10.04.1999 року № 99-0098 дійсним.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шпак Марини Петрівни задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним задовольнити.

Визнати дійсним договір № 99-0098 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 2/5 частини жилого будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 квітня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь».

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 01.03.2023 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова