ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/2071/22 Головуючий суддя І інстанції Агапов Р. О.
Провадження № 22-ц/818/318/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2022 року, у справі за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,-

В С Т А Н О В И В :

КП "Харківські теплові мережі" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 25416,77 грн, з яких: 24003,70 грн - заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.03.2013 по 31.12.2021; 400,27 грн 3% річних; 1012,80 грн інфляційних.

Позов мотивовано тим, що підприємство надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідачам, які є споживачами вказаних послуг з теплопостачання. Останні своїх обов`язків щодо оплати наданих послуг тривалий період часу не виконують, добровільно заборгованість не сплачують.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 листопада 2022 року позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2019 року по 31.12.2021 року у сумі 9 993,92грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КП "ХТМ» три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 400,27 грн. та інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 1012,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КП «ХТМ» судовий збір у розмірі по 556,73 грн з кожного.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справ, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та у задоволенні позову відмовити, або змінити, зменшивши розмір стягнутих трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат, обмежившись їх стягненням лише за три роки, що передували зверненню із позовом до суду.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано оцінки поясненням ОСОБА_2 про те, що приміщення квартири АДРЕСА_2 внаслідок дій мешканців сусідньої квартири вже тривалий час не є придатним для проживання. Зазначене підтверджується актом обстеження квартири, складеним дільницею №6 КП «Жилкомсервіс», згідно якого у приміщеннях жилих кімнат і кухні демонтовані радіатори системи центрального опалення, місця відключених радіаторів відглушені.

Вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що у квартирі у період, за який позивач просить стягнути борг були також зареєстровані й інші особи, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які також є споживачами послуг з теплопостачання.

Зазначає, що позивачем не правильно визначено суб`єктний склад правовідносин, не визначено всіх осіб, які мають бути відповідачами за цим позовом.

Зауважує, що з відповідачів підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати за період з 14.02.2019 по 31.12.2021 року, тобто за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, та вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не зовсім відповідає вказаним вимогам.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є споживачем послуг, що надаються КП «ХТМ», проте ним не виконано обов`язок щодо своєчасного розрахунку за послуги з теплопостачання, а тому з нього на користь КП «ХТМ» підлягає стягненню заборгованість за надані послуги, а також інфляційні втрати, 3% річних в межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Матеріали справи свідчать, що відповідачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , та були споживачами послуг з теплопостачання, які надає КП «Харківські теплові мережі».

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Отже, обов`язок сплачувати за надані послуги у даному випадку ґрунтується на їх споживанні відповідачем, що відповідає нормі п. 4 ч. 1 ст. 11 ЦК України.

У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, він не був позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщення від мереж теплопостачання, а також звернення до позивача з відповідною претензією, однак відповідних документів з цього приводу до суду відповідачем не було надано.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення у будинку АДРЕСА_1 суд першої інстанції правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості в межах строку позовної давності та заявлених позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 що неотримання ним послуг з теплопостачання, що на його думку, свідчить про відсутність підстав для сплати вартості цих послуг, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Наданий відповідачем акт про відсутність радіаторів у квартирі, але не містить належних і достовірних даних про відсутність опалення, а тому він не є належним і допустимим доказом.

Щодо доводів відповідача про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних поза межами строку позовної давності не знайшли підтвердження, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що вони нараховані за період з 02.2019 року по 12.2021 року, тобто у межах строку позовної давності (а.с.7).

Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норма статті 625 ЦК передбачає нарахування процентів із застосуванням індексу інфляції, що має компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а нарахування 3 % річних від простроченої суми є платою за користування грошовими коштами, а не штрафною санкцією у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки відповідач не надав до суду належних, допустимих та достатніх у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Висновки суду належним чином обґрунтовані, відповідають матеріалами справи та відповідачем в суді першої та апеляційної інстанції належним чином не спростовані.

Разом із тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд припустився помилки.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи.(а.с. 314).

Неврахувавши, що відповідно до Закону № 3674-VI ОСОБА_1 користується пільгами щодо сплати судового збору, суд безпідставно стягнув з нього на користь позивача судовий збір.

Отже в цій частині рішення суду підлягає скасуванню, при цьому судові витрати мають бути відшкодовані КП «ХТМ» за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат стосовно ОСОБА_1 змінити.

Відшкодувати з державного бюджету України на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 556,73 грн судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 10 травня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.