КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/548/21 Головуючий у І інстанції Колесник О.М.
Провадження №22-ц/824/609/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 06 жовтня 2010 року відповідач отримав у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 12 листопада 2020 року становить 32 608,81 грн., яка складається з: 26 275,81 грн. - заборгованості за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. - заборгованості за поточним тілом кредиту, 26 275,81 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 6 333,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

На підставі викладеного в позові, банк просив суд першої інстанції стягнути з відповідача вказану суму та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 06 жовтня 2010 року в розмірі 26275 грн. 81 коп., а також судові витрати в розмірі 2102 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він підписав Умови та правила надання банківських послуг та погодився з ними, а сам факт підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил банку не може свідчити про ознайомлення клієнта з такими Умовами та правилами.

Також зазначає, що банком було надано до суду не вірний розрахунок заборгованості, адже за підрахунками апелянта така заборгованість є іншою

Крім того, вказує, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2102 грн., оскільки він звільнений від сплати судового збору на підставі посвідчення, в якому зазначено, що пред`явник цього посвідчення є постраждалим учасником Революції гідності і має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк» в яких зазначено, що 06 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.

На підставі підписаної анкети-заяви відповідачу було відкрито рахунок та 28 лютого 2018 року видано нову перевипущену кредитну картку типу «Універсальна» № НОМЕР_1 , строком дії 12/21. Саме за час користування вказаною кредитною карткою виникла заборгованості, яка не була погашена та набула статусу простроченої.

Факт отримання відповідачем кредитних карток та факт користування кредитними коштами підтверджується випискою по рахунку та довідкою про видані картки.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року було призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з урахуванням такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2010 року відповідач став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк»), підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредитну картку «Універсальна» та отримав кредит у вигляді встановленої кредитної лінії на дану платіжну картку.

Позивачем зазначається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 12 листопада 2020 року становить 32 608,81 грн., яка складається з: 26 275,81 грн. - заборгованості за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. - заборгованості за поточним тілом кредиту, 26 275,81 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 6 333,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а тому порушення відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів надає кредитору право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може повною мірою погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом встановлено, що 06 жовтня 2010 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачем заповнено розділи щодо його персональних даних та місця проживання. Підписана анкета-заява не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору саме на тих умовах, що були заявлені позивачем у своїй позовній заяві.

Із виписки, виданої на ім`я ОСОБА_1 за договором №б/н, а також наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом.

Так, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, банк просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитними коштами та неустойку у вигляді пені та штрафів.

АТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування зазначених вимог, а саме щодо розміру та порядку нарахування вказаних процентів та неустойки, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06 жовтня 2010 року посилався, зокрема, на витяг з Тарифів банку, на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як на невід`ємні частини спірного договору.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, надані витяги належними доказом бути не можуть, оскільки вони не підписані позичальником, ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Тарифи банку й в Умови та Правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо було застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом (січня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів, надані банком витяги не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

Із аналізу прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) постанови від 03 липня 2019 року, висновки якої щодо застосування відповідних норм права в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню, вбачається, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених раніше у рішеннях Верховного Суду України, та орієнтувала судову практику у справах, де банк звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, укладеним шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на те, що на підставі норм матеріального права, які застосовуються до стандартної (типової) форми кредитного договору, не підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та застосуванню відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також Тарифи банку, з огляду на їх мінливий характер, у даному випадку не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифи банку підтверджуються досягнення між сторонами згоди у письмовому вигляді щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів у заявленому позивачем розмірі, є правильними.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності погодження між сторонами істотних умов щодо порядку та строку сплати відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактично отримані та використані позичальником кошти, які останнім у добровільному порядку повернуті не були.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведеність Банком розміру кредитної заборгованості, то колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом положень статтей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо отримання відповідачем кредитних коштів було надану виписку з його карткового рахунку, з якого убачається факт отримання та користування ОСОБА_1 позиченими коштами та їх часткового повернення. Крім того, позивачем було надано розрахунок заборгованості, копію анкети заяви, довідку про отримані банківські картки.

Стягуючи з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту, судом першої інстанції в підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів правильно було взято до уваги надані банком докази, що підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів.

Зокрема, із виписки по особовому рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувався кредитними грошима, отримував кошти через банкомати, розраховувався в торгівельних мережах, здійснював перекази тощо, а отже отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Відповідач повинен був повернути позивачу у добровільному порядку зняті або витрачені ним з рахунку грошові кошти, проте свій обов`язок не виконав, не забезпечивши своєчасне та достатнє погашення заборгованості за основною частиною кредиту.

Так, доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За пунктом 5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі №910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Наведене також узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).

Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з випискою по рахунку відповідача свідчить про отримання останнім кредитних коштів. При цьому відповідачем не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Отже, надані позивачем виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості колегія суддів вважає належними та допустимими доказами по справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість саме у розмірі 26275 грн., враховуючи таке.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наданого розрахунку по руху коштів на картці 19 березня 2019 року було збільшено кредитний ліміт 15000 грн.

Останній платіж з картки був здійснений 07 червня 2019 року на суму 132, 50 грн., залишок після операції становив: - 14580, 40 грн. Таким чином відповідачем було використано кредитні кошти у розмірі 14580, 40 грн., що не спростовується та підтверджується ОСОБА_1 .

Крім того, як вбачається із виписки за договором б/н від 06 жовтня 2010 року ОСОБА_1 за період з 07 червня 2019 року по 01 жовтня 2020 року були здійснені платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту, а саме: 14 вересня 2019 року - 900 грн., 16 серпня 2019 року - 600 грн., 22 жовтня 2019 року - 5000 грн., 29 листопада 2019 року - 1000 грн., 31 січня 2020 року - 2300 грн., 28 лютого 2020 року - 1200 грн.. Таким чином було здійснено платежів на суму 11000 грн.

Отже, сума фактично використаних коштів і не повернутих ОСОБА_1 становить 14580, 40 грн. - 11000 грн. = 3580, 40 грн.

Щодо доводів позивача, що відповідачем було встановлено на рахунок щомісячний регулярний платіж у розмірі 1556, 26 грн. судом апеляційної інстанції не береться до уваги, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Таким чином, на підставі викладеного колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню прострочене тіло кредиту у розмірі 3580, 40 грн.

Щодо доводів ОСОБА_1 про безпідставне стягнення судового збору на користь АТ КБ «ПриватБанк» за звернення до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 13. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав;

Згідно ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підстав, того що є учасником Революції Гідності та підтверджене посвідченням, яке долучено до матеріалів справи.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для тягнення судового збору з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 3580 грн. 40 коп., а також змінити в частині розподілу судових витрат в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позов підлягає частковому задоволенню, то відповідно судовий збір стягується пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Так, з відповідача на користь банку слід було б стягнути 231,22 грн., що становить 11 % від заявленої ціни позову (11% = ((3580,4/32608,81)*100), де 3580,4- розмір задоволених позовних вимог, 32608,81 - заявлена ціна позову), таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 928 грн. 14 коп. = ((11*2102/100), де 11 - відсоткова частина задоволених позовних вимог, 2102 - сплачений судовий збір).

З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена частково, то за звернення до суду з апеляційною скаргою з позивача слід було б стягнути на користь відповідача судовий збір у розмірі 2806 грн. 17 коп. = ((3153*89)/100), де 3153 - сума судового збору, що підлягала сплаті при зверненні до суду з апеляційною скаргою, 89 - відсоткова частина задоволених вимог апеляційної скарги).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, відповідно з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України частково сплачений судовий збір слід компенсувати банку за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, а частину судового збору, який підлягав сплаті при зверненні до суду з апеляційною скаргою слід стягнути з банку в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 369, 374, 376 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість у розмірі 3580 грн. 40 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» судовий збір у розмірі 231 грн. 22 коп. за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь в дохід держави судовий збір у розмірі 2806 грн. 17 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зареєстроване місце знаходження: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001, , розрахунковий рахунок для погашення заборгованості та сплати судових витрат № НОМЕР_2 , МФО 305299.

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя-доповідач

Судді: