У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Суддя Деснянського районного суду м. Києва Лісовська О.В., перевіривши дотримання вимог ст. 27-30 ЦПК України по позовній заяві ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна редакція», третя особа: Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, про сплату податків з заробітної плати, вихідної допомоги, невикористаної відпустки на день звільнення та відшкодування немайнової моральної шкоди роботодавцем, -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2023 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла на розгляд позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна редакція», третя особа: Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, про сплату податків з заробітної плати, вихідної допомоги, невикористаної відпустки на день звільнення та відшкодування немайнової моральної шкоди роботодавцем, згідно ухвали судді Печерського районного суду м. Києва від 09.10.2020 року.

Ухвала судді про направлення справи за підсудністю мотивована посиланням на ч. 2 ст. 27 ЦПК України та місцезнаходженням відповідача у Деснянському районі м. Києва.

Перевіривши дотримання вимог ст. 27-30 ЦПК України, суддя приходить до наступного висновку.

Дійсно, згідно із ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Але відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою, що територіально відноситься до Печерського району м. Києва.

Предметом даного позову є зобов`язання відповідача сплатити податки з заробітної плати, вихідної допомоги, невикористаної відпустки на день звільнення та відшкодування немайнової моральної шкоди роботодавцем. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем і після звільнення з`ясувала, що відповідачем не було подано відповідні відомості про роботу позивача, не сплачено податки з отриманого доходу, що і стало підставою для звернення до суду.

Суддя Печерського районного суду м. Києва, визначаючи підсудність даної справи Деснянському районному суду м. Києва, зазначив, що розгляд даної справи повинен відбуватися за місцезнаходженням відповідача, виходячи з правил загальної підсудності, що передбачені ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Але при цьому суддею було проігноровано той факт, що позивач зареєстрована у Печерському районі м. Києва і відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України даний позов може розглядатися Печерським районним судом м. Києва.

При цьому суддя звертає увагу на те, що ухвала про передачу справи на розгляд за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва була прийнята суддею Печерського районного суду м. Києва 09.10.2020 року, а передано справу до Деснянського районного суду м. Києва лише у лютому 2023 року, тобто через 2 роки 4 місяці після постановлення судового рішення.

Також слід зазначити, що рішення про передачу справи за підсудністю було прийнято, виходячи із того, що відповідач знаходиться у Деснянському районі м. Києва, при цьому такий висновок був зроблений лише з наявної у позові інформації, даний факт не був перевірений та підтверджений належним чином.

Наведене вище свідчить про те, що питання про передачу справи за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва було вирішено без урахування всіх обставин справи, зокрема, і тієї обставини, що місцем реєстрації позивача є Печерський район м. Києва, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи саме Печерським районним судом м. Києва буде законним та відповідати нормам цивільно-процесуального законодавства.

Суд вважає за доцільне також звернути увагу на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Конституційний Суд України у рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Але при цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Але даною ухвалою суддя фактично обмежив у доступі до правосуддя позивача, безпідставно визначивши підсудність справи Деснянському районному суду м. Києва.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Діючим цивільно-процесуальним законодавством визначено, що спори щодо підсудності не допускаються, при цьому слід зазначити, що при постановленні ухвали суддею Печерського районного суду м. Києва було передчасно визначено підсудність даної справи Деснянському районному суду м. Києва з підстав, наведених вище.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суддя приходить до висновку, що позовна заява повинна бути передана на розгляд до Печерського районного суду м. Києва, за місцем реєстрації позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.31 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна редакція», третя особа: Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві, про сплату податків з заробітної плати, вихідної допомоги, невикористаної відпустки на день звільнення та відшкодування немайнової моральної шкоди роботодавцем - передати на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п?ятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя О.В.Лісовська