ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1073/23 Справа № 183/2507/18 Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Щербини С.В. на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Оладенко О.С.) у цивільній справі №183/2507/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного сумісного майна,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач звернулася до суду звказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що з січня 1998 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю як чоловік та дружина. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . У серпні 2007 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності зареєстрували за відповідачем. Під час укладання цього договору вона надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання будинку у зв`язку з тим, що була у фактичних шлюбних відносинах з покупцем ОСОБА_3 . У вказаний період вони мали спільні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет і за взаємною згодою розпоряджалися ним. У 2015 році вони розірвали відносини, та проживають окремо. Питання про поділ майна у позасудовому порядку відповідач не бажає вирішувати.

Просила встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з ОСОБА_1 з січня 1998 року по червень 2015 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до грудня 2012 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 198/625 частин будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 427/625 частин будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 940 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Було встановлено, що спірний будинок хоча і придбано в період спільного проживання сторін,однак відповідач вважав будинок своїм майном, придбаним за гроші від продажу належної йому квартири, про що було відомо позивачці.

Після 2012 року в спірному будинку стали проживати син та донька відповідача від першого шлюбу з сім`ями. Позивач з цього часу в будинку не проживала. Позивач не заперечує, що з самого початку знала про те, що право власності на будинок належить лише відповідачеві. Таким чином слід застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційної інстанції не надходив.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином,про що свідчать смс повідомлення та повідомлення на електронну пошту (а.с.200-202).

Згідно із п. 2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги,

апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що між останніми мали місце фактичні сімейні відносини, що притаманні подружжю, вони спільно проживали за однією адресою, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями ст.ст.3,21,74 СК України.

Судом першої інстанції встановлено, що з січня 1998 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, що також підтверджується сторонами.

Під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки підлягають частковому задоволенню за період з 01 січня 2004 року до грудня 2012 року, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2007 року ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 30317 грн.

14 серпня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 82743 грн..

Під час укладання зазначеного договору відповідачем подано нотаріально посвідчену заяву, у якій він підтверджує факт шлюбних відносин з ОСОБА_2 з січня 1998 року.

В свою чергу позивач ОСОБА_2 під час укладання зазначеного договору надала нотаріально посвідчену заяву, у якій підтвердила факт шлюбних відносин з ОСОБА_1 з січня 1998 року та надала згоду чоловікові ОСОБА_1 на купівлю житлового будинку, розташованого за вищезазначеною адресою.

Місце проживання позивача зареєстровано у спірному будинку з 02 жовтня 2007 року, що підтверджується копією паспорта. Відомостей про зняття з реєстрації позивача за вказаною адресою матеріали справи не містять.

Таким чином висновок суду першої інстанції підтверджується тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали та були зареєстровані за однією адресою вбудинку АДРЕСА_1 .

Та обставина, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, піклувалися одне про одного, підтвердили свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та не заперечувалося сторонами.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, між останніми мали місце фактичні сімейні відносини, що притаманні подружжю, вони спільно проживали за однією адресою, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки і правильно встановив факт їх проживання однією сім`єю.

Згідно із положеннями статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Судом встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірний будинок, встановлено,щомайно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї.

Надані сторонами докази правильно визнані судом першої інстанції достатніми для встановлення факту проживання однією сім`єю та надання майну статусу спільного сумісного майна подружжя.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, а саме будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуті у період їх спільного проживання: сторони працювали, одержували доходи, які об`єднували для ведення спільного господарства та набуття спільного майна, його утримання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмово.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Визначаючи частки, суд першої інстанції правильно входив із того,що будинок було придбано частково за особисті кошти відповідача,отримані ним від продажу квартири і обґрунтовано вважав частку майна особистою власністю відповідача та дійшов обгрунтовного висновку про те, що ОСОБА_6 належить 31,68% від загальної вартості будинку, а ОСОБА_1 належить 68,32 % від загальної вартості будинку.

Доказів, які б спростовували висновок суду не надано.

Доводи про те, що є підстави для застосування строку позовної давності є безпідставними. Суд першої інстанції правильно виходив із того, що початок перебігу позовної давності починається з часу, коли сторона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, при цьому сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Судом встановлено, що позивач про порушення свого права на користування, володіння спірним майном дізналася в 2018 році, коли відповідач почав створювати перешкоди у користуванні будинком, забрав ключі від нього, після чого 20 квітня 2018 року на адресу ОСОБА_1 направила заяву з пропозицією передати їй право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з позовом позивач звернулась в межах трирічного строку позовної давності.

Посилання на те,що в рішенні суд першої інстанції помилково зазначив,що в спірному будинку проживав син сторін, не впливає на правильність висновку суду про те,що будинок є спільною сумісною власністю сторін.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Щербини С.В. залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: