Провадження № 22-ц/4808/319/23
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Шандалович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 грудня 2022 року, ухвалене в складі судді Шамотайла О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який згідно заповіту від 11.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., на випадок своєї смерті з належної йому земельної ділянки площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, що належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІФ №15/2-001358 від 23.06.1994 року, виданого Івано-Франківською міською радою, 1/4 частку заповів позивачці, а решту свого майна, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, а також все те, крім вищевказаного, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право, - своїй сестрі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.06.2015 року, яке набрало законної сили 10.11.2015 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 і 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0646 га за даною адресою в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017 року по справі №344/4380/17 визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 3/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га за даною адресою після смерті ОСОБА_5 .

Згідно відповіді приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу №77/02-14 від 19.02.2019 року, наданої ОСОБА_2 , спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена за №34/2014. Згідно поданих заяв спадкоємцями за заповітом до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018 року по справі №344/9506/18 задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні. Вирішено припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_6 право власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 20.03.2019 року вищевказане заочне рішення від 18.12.2018 року скасовано.

Таким чином ОСОБА_2 являється власником 1/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . А враховуючи скасування ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 березня 2019 року по справі №344/9506/18 заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018 року по цивільній справі №344/9506/18 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не було правових підстав для оформлення права власності на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 , оскільки така належить ОСОБА_2 на праві спадкування. Відповідно, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не мали права і відчужувати спірну земельну ділянку.

Вказувала, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з права власності позивача поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного особою, яка не мала права її відчужувати, вона має право на витребування вказаної земельної ділянки (земельних ділянок) у добросовісного набувача, а саме у ОСОБА_1 .

Просила витребувати з володіння ОСОБА_1 на її користь належну їй на праві спадкування 1/8 частку земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488, що знаходяться по АДРЕСА_1 (до поділу площа 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395).

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 грудня 2022 року позов задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належну їй на праві спадкування 1/8 частки земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488, що знаходяться по АДРЕСА_1 (до поділу площа 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. та 454 грн. витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам законодавства щодо його мотивованості, оскільки по суті спірних правовідносин судом лише зазначено, що позовні вимоги є обґрунтованими, а задоволення позову буде в повній мірі відповідати принципу розумності та справедливості.

Вказує, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018 року по справі №344/9506/18 було припинено право власності позивачки на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 право власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки. Після набрання даним рішенням законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_6 07.03.2019 року відчужили належну їм на праві спільної часткової власності земельну ділянку площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 за вказаною адресою на користь ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 15.03.2019 року відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_1 .

І тільки 20.03.2019 року вищевказане заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018 року було скасоване. При цьому ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_1 не були учасниками вказаної справи. На спірну земельну ділянку були відсутні будь-які обтяження, заходи забезпечення позову не вживалися.

Як вказує сама позивачка, свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частину земельної ділянки нею не отримувалося, право власності у встановленому порядку не реєструвалося. Фактично земельна ділянка належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 .

На даний час земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 не існує, оскільки сформовано дві окремі земельні ділянки площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487 та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488. В натурі частка позивачки виділена не була.

За таких обставин вважає, що до спірних правовідносин положення статей 387, 388 ЦК України застосовані бути не можуть, оскільки витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку в праві власності, що підтверджується судовою практикою (постанови Верховного Суду від 02.06.2021 року у справі №295/17812/18, від 16.08.2017 року у справі №6-54цс17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18).

Зазначає, що у пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однак, самою позивачкою визнається, що свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частину земельної ділянки вона не отримувала, право власності у встановленому законом порядку не було зареєстроване.

Також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18 зазначила, що об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову; якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Легін В.Б. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Савчук В.Р. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , про що складено відповідний актовий запис №808, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24.05.2014 року (а.с. 9).

Згідно копії Заповіту від 11.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: з належної йому земельної ділянки площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, що належить йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІФ №15/2-001358, виданого 23.06.1994 року Івано-Франківською міською радою, 1/4 частку вищевказаної земельної ділянки заповів ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , а все решта його майно, крім вищевказаного, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, а також все те, крім вищевказаного, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право, - своїй сестрі ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10, 11).

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/2-001358 від 23.06.1994 року, ОСОБА_5 належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області (а.с. 12-13).

Пізніше площу вказаної земельної ділянки було уточнено 0,0635 га та присвоєно кадастровий номер :08:007:0395, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.05.2014 року (а.с. 32-34).

За змістом наданої приватним нотаріусом Павлінським В.Д. 19.02.2019 року Довідки №77/02-14 спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена за №34/2014. Згідно поданих заяв по спадковій справі спадкоємцями за заповітом до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 14).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017 року по справі №344/4380/17 визнано за ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 домоволодіння АДРЕСА_1 та 3/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному рішенні судом встановлено, що іншу 1/8 частину вищезазначеної земельної ділянки успадковує ОСОБА_2 . Також встановлено, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.06.2015 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння та 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 (а.с. 15-16).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018 року по справі №344/9506/18 задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні. Вирішено припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_6 право власності по 1/16 частині земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).

На підставі вказаних рішень суду ОСОБА_3 та за ОСОБА_6 зареєстрували право спільної часткової власності на дану земельну ділянку кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки 0,0635 га (а.с. 22-24).

07.03.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 як продавцями та ОСОБА_8 як покупцем укладено два договори купівлі-продажу, відповідно до яких продавці передали, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:007:0395, площа 0,0635 га (а.с. 104-107).

Того ж дня за ОСОБА_8 зареєстровано право приватної власності на дану земельну ділянку (а.с. 22).

15.03.2019 року між ОСОБА_8 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено два договори купівлі-продажу, відповідно до яких продавець передав у власність, а покупець прийняв від продавця житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:007:0395, площа 0,0635 га (а.с. 100-103).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №265501156 від 12.07.2021 року, №255729083 від 07.05.2021 року, №255730186 від 07.05.2021 року, №255515572 від 06.05.2021 року 15.03.2019 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на дану земельну ділянку площею 0,0635 га, кадастровий номер :08:007:0395, а 18.04.2020 року здійснено її поділ на земельну ділянку площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488 та площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487 та зареєстровано відповідні зміни (а.с. 21-27).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 березня 2019 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018 року по справі №344/9506/18 скасовано (а.с. 19-20).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 09.01.2021 року (а.с. 78, 108).

Згідно копії повідомлення Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори №2673/01-16 від 29.10.2021 року, копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 18.12.1965 року спадкоємцем майна ОСОБА_6 є її син ОСОБА_4 (а.с. 98, 77).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_8 , про що свідчить копія перекладу з турецької Свідоцтва про смерть №331 від 02.06.2022 року (а.с. 158-160).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовий акт про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 та визнання права власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 скасовано й з моменту його ухвалення він не породжує жодних правових наслідків, то законним власником цієї частини земельної ділянки є ОСОБА_2 . При цьому суд вважав, що не може бути перешкодою для захисту прав позивача те, що станом на момент розгляду справи в суді такого об`єкта прав, як земельна ділянка площею 0,0646 га кадастровий номер :08:007:0395 по АДРЕСА_1 не існує, а сформовано дві окремі земельні ділянки площею 0,0318 га кадастровий номер :08:007:0487 і площею 0,0317 га кадастровий номер :08:007:0488. Виходячи з принципу розумності та справедливості вважав за можливе витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належну їй на праві спадкування 1/8 частки земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487, та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488.

Однак апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №522/7636/14-ц (провадження №14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року (провадження №6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018 року (провадження №14-247цс18 та №14-179цс18)».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження №14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував Ѕ частину спірної квартири з володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_6, не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі».

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору (постанова Верховного Суду від 29.10.2018 року у справі №612/553/15-ц (провадження №61-22051св18)).

В постановах від 02 червня 2021 року у справі №295/17812/18, від 21 липня 2021 року у справі №715/2169/19, від 27 жовтня 2021 року у справі №598/2190/18 зазначено, що витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності. Отже, апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що визнання права власності на майно не є ефективним способом захисту порушеного права, та що позивач як власник наділена правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання недійсним за рішенням суду рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, правочинів щодо спірного майна.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №635/1216/16 (провадження №61-5421св19) зроблено висновок про те, що «у справі, що переглядається: апеляційний суд не врахував, що оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, а тому зробив неправильний висновок про витребування Ѕ спадкового майна, як наслідок постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню. Суд першої інстанції відмовив в задоволенні цієї частини позову з інших мотивів, а тому рішення про відмову у витребування Ѕ спадкового майна слід змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови; апеляційний суд задовольнив позовну вимогу про скасування державної реєстрації як похідну від витребування Ѕ спадкового майна. Оскільки позивач є спадкоємцем, а рішення суду, на підставі якого право власності на ці об`єкти зареєстровано за ОСОБА_3 скасовано, то скасування державної реєстрації права власності відповідача, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, є ефективним способом захисту права позивача».

«Колегія суддів вважає, що апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що оскільки ОСОБА_3 стала власником квартири на підставі рішення суду, яке скасоване, безпідставно відчужила спірну квартиру, право власності на яку зареєстроване за новим власником у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , за встановлених у цій справі обставин, є ефективним способом захисту права власності ОСОБА_» (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №461/5094/16 (провадження №61-19670св19)).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 просила суд витребувати належну їй на праві спадкування 1/8 частки земельної ділянки, яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318 га, кадастровий номер :08:007:0487 та площею 0,0317 га, кадастровий номер :08:007:0488, що знаходяться по АДРЕСА_1 (до поділу площа 0,0646га, кадастровий номер :08:007:0395).

Із матеріалів справи вбачається, що 1/8 частка земельної ділянки не виділялась позивачу в натурі, право власності на таку не реєструвалось.

Враховуючи вищенаведені норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, є помилковим.

Положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Верховний Суд в постанові від 06.07.2022 року у справі №754/12170/16-ц (провадження №61-5522св21) звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19) та багатьох інших.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі №925/642/19, провадження №15-52гс20)

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 15 березня 2023 року.