Справа № 359/5234/22
Провадження № 2/359/453/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 лютого 2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Семенюти О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Моргушко Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу:

за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком;

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення в житловий будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні цим об`єктом нерухомого майна

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явлених позовів.

У серпні 2022 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом та посилається на те, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Зазначений будинок та земельна ділянка під ним були подаровані 28 лютого 2020 року йому дідом ОСОБА_2 . ОСОБА_2 понад 20 років не проживає у зазначеному будинку, витрат на його утримання не несе, а також не хоче добровільно знятись з реєстраційного обліку. Останнім часом ОСОБА_2 почав привозити якісь речі у будинок, проникати в нього за відсутності позивача. ОСОБА_5 , яка є донькою ОСОБА_2 , також не проживає в означеному будинку більше 20 років. Зареєстроване місце проживання двох осіб впливає на розмір витрат на оплату комунальних платежів та перешкоджає можливості його продажу. Тому ОСОБА_4 просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

В ході підготовчого провадження ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, який обґрунтовує тим, що 28 лютого 2020 року він подарував ОСОБА_4 спірний житловий будинок. При цьому вони домовились про те, що в двох кімнатах будинку будуть проживати ОСОБА_2 та його дружина. Всупереч означеної домовленості ОСОБА_4 виніс речі ОСОБА_2 з кімнати в гараж, заварив хвіртку та замінив замки у вхідних дверях до житлового будинку. ОСОБА_2 не може потрапити в житловий будинок та користуватись кімнатами. Тому ОСОБА_2 просить суд вселити його у домоволодіння по АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні цим об`єктом нерухомого майна.

2. Інформація про рух цивільної справи.

Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 серпня 2022 року (а.с.42-43) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим ОСОБА_4 , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Семенюті О.Ю.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 22 серпня 2022 року (а.с.49) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 29 вересня 2022 року (а.с.85) було прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2022 року (а.с.118) підготовче провадження було закрито та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

3. Ставлення учасників судового процесу до пред`явлених позовів.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримує позов та зазначає про те, що ОСОБА_2 проживає в іншому житловому будинку, що розташовується по АДРЕСА_2 . Крім того, в його власності перебуває ще один житловий будинок по АДРЕСА_3 . В змісті договору дарування відсутні умови щодо збереження за ОСОБА_2 права користування кімнатами у спірному житловому будинку. Крім того, сторони не домовлялись про це в усній формі. Тому представник позивача ОСОБА_1 наполягає на задоволенні первісного позову та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_2 не визнає первісний позов та посилається на те, що він вимушений проживати у житловому будинку по АДРЕСА_2 виключно у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 перешкоджає йому проживати в спірному житловому будинку. У зв`язку з тим, що в житловому будинку по АДРЕСА_3 не облаштовані елементарні побутові зручності, цей об`єкт нерухомого майна взагалі непридатний для постійного проживання, особливо для особи похилого віку, якій виповнилось 85 років. Тому ОСОБА_2 наполягає на задоволенні зустрічного позову та просить суд відмовити у задоволенні первісного позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 також не визнає первісний позов та категорично заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що його довіритель ОСОБА_2 у встановленому порядку набув право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 . В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження виникнення підстав для припинення житлового сервітуту. Тому представник відповідача ОСОБА_3 просить суд відмовити у задоволенні первісного позову та наполягає на задоволенні зустрічного позову.

ОСОБА_5 не з`явилась у судове засідання. Вона була неодноразово у встановленому порядку повідомлена про час та місце розгляду справи. Ця обставина підтверджується численною судовою кореспонденцією, що в міститься в матеріалах справи (а.с.58, 93, 120, 130, 139, 155).

4. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

28 лютого 2020 року ОСОБА_2 уклав з позивачем договір дарування житлового будинку (а.с.14-17), за яким відповідач відчужив у власність його онука ОСОБА_4 домоволодіння по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №202297488 від 28 лютого 2020 року (а.с.18-19).

Зі змісту копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 (а.с.12-13), а також інформаційної довідки, складеної РС Бориспільської міської ради (а.с.47), вбачається, що з 18 липня 1979 року місце проживання ОСОБА_2 безперервно зареєстровано у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Зі змісту іншої інформаційної довідки, складеної РС Бориспільської міської ради (а.с.45), вбачається, що у вказаному домоволодінні також зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_5 .

Рішенням Бориспільської міської ради №1792-23-VIII від 19 квітня 2022 року (а.с.156-157) вул. Некрасова в м. Бориспіль була перейменована на вул. Бахматівка.

Спірні правовідносини регулюються розділом ІІ «Речові права на чуже майно» книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України, а також главою 6 «Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду» розділу ІІІ «Забезпечення громадян жилими приміщеннями. Користування жилими приміщеннями» ЖК України.

5. Норми права та стала судова практика, якими керується суд при вирішенні спору.

а. норми матеріального права та усталена судова практика.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.1 ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18 (провадження №61-16526св19), підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені частиною першою статті 116 ЖК України. Таке виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, Верховний Суд України також звернув увагу на те, що право члена сім`ї власника житлового будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) відповідно до ст.156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сім`ї останнього і перейшла проживати в інше місце. Тимчасова відсутність члена сім`ї власника жилого будинку (квартири) не є підставою для такого рішення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести пропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятись інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавлення права на майно (рішення у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пункту 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватись, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

б. норми процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показання свідків.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

6. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.

а. щодо права ОСОБА_2 на користування житловим будинком.

ОСОБА_4 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, показав, що приблизно в 2017 році він з дозволу ОСОБА_2 вселився у житловий будинок по АДРЕСА_1 . Вони домовились про те, що відповідач відчужить ОСОБА_4 домоволодіння, а позивач доглядатиме за ОСОБА_2 та його дружиною, а також виділить їм дві кімнати для проживання. Тому відповідач передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 10000 гривень на проведення ремонту вказаних кімнат. Після укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжував користуватись житловим будинком: зокрема, заносив меблі, облаштував замки на вхідних дверях кімнати.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що вона є дружиною позивача. Тому їй відомо про те, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 облаштовані два входи. ОСОБА_2 мав ключ від одного з входів після укладення договору дарування.Він продовжував ходити у житловий будинок, заносити мебліта встановив замки на вхідних дверях у виділених йому кімнатах. В подальшому відповідач навіть перевіз його дружину у спірне домоволодіння.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що він є батьком позивача та допомагав йому робити ремонт у домоволодінні по АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 попросив обмежитись виконанням простого ремонту у двох кімнатах, як наказав йому ОСОБА_2 .

Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься копія письмових пояснень ОСОБА_4 від 27 серпня 2022 року (а.с.83), зі змісту яких вбачається, що позивач та ОСОБА_2 домовились про те, що після укладення договору дарування відповідач продовжить проживати разом з його дружиною у двох кімнатах.

Аналіз викладених доказів свідчить про те, що після укладення договору дарування за ОСОБА_2 зберігалось право користування спірним житловим будинком як члена сім`ї власника цього об`єкта нерухомого майна в розумінні ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК України. Адже відповідач є дідом ОСОБА_4 , а не сторонньою для нього особою.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 показали, що в подальшому ОСОБА_2 припинив проживати в домоволодінні по АДРЕСА_1 . Станом на час розгляду цивільної справи він проживає у житловому будинку по АДРЕСА_2 . В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач у встановленому законом порядку набув право користування вказаним об`єктом нерухомого майна. Зі змісту мотивувальної частини постанови Бориспільського міськрайонного суду від 15 вересня 2022 року (а.с.161-162), залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року (а.с.163-167), вбачається, що позивач чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спірним домоволодінням. На підставі ч.6 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню та пояснює об`єктивну неможливість проживання відповідача в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_4 , допитаний у судовому засіданні у якості свідка, навіть не заперечував того, що влітку 2022 року він демонтував замки на вхідних дверях у кімнати, де зберігались речі ОСОБА_2 , та виніс в гараж належні відповідачу шафи, ліжка, письмовий стіл, тумбу з телевізором та кухонний стіл.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №310267799 від 20 вересня 2022 року (а.с.64) вбачається, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_3 . Ця обставина сама по собі не є достатньою підставою для припинення права відповідача на користування спірним житловим будинком. Адже з акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 7 листопада 2022 року (а.с.123) та копії витягу з погосподарської книги (а.с.159-160) вбачається, що в житловому будинку по АДРЕСА_3 відсутній водопровід, каналізація, гаряче водопостачання, мережі газопостачання та навіть електрична плита. В цьому об`єкті нерухомого майна облаштовано лише пічне опалення (груба), яке перебуває в несправному стані. Ці обставини переконливо свідчать про те, що житловий будинок по АДРЕСА_3 не є придатним для проживання, особливо для особи похилого віку. В такому випадку остаточне позбавлення ОСОБА_2 можливості користуватись житловим будинком по АДРЕСА_1 призведе до свавільного порушення права відповідача на повагу до його житла, гарантованого ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З огляду на це суд висновує, що підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , відсутні. Тому у задоволенні первісного позову належить відмовити. З метою відновлення права відповідача на житло слід вселитиОСОБА_2 у вказаний житловий будинок та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити відповідачу перешкоди у користуванні цим об`єктом нерухомого майна.

б. щодо права ОСОБА_5 на користування житловим будинком.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 показали, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_2 . Вона вже кілька десятків років поспіль не проживає у домоволодінні по АДРЕСА_1 . Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 показали, що вони взагалі ніколи не бачили ОСОБА_5 . В акті обстеження житлово-побутових умов від 11 серпня 2022 року (а.с.33-34) також відсутня інформація про те, що в спірному домоволодінні проживає ОСОБА_5 . В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження наявності поважних причин, що об`єктивно перешкоджають їй користуватись вказаним житловим будинком.

З огляду на це суд висновує, що ОСОБА_5 допустимо визнати такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 . Вжиття цього заходу не порушує право відповідача на повагу до його житла, адже спірне домоволодіння не є для ОСОБА_5 житлом в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

6. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_4 сплатив судовий збір в розмірі 992 гривень 40 копійок. Ця обставина підтверджується квитанцією (а.с.6). Пред`явлений ним позов задоволений частково, а саме на 50 %. Тому з ОСОБА_5 належить стягнути на користь ОСОБА_4 витрати на оплату судового збору у розмірі 496 гривень 20 копійок (992,40 : 2).

ОСОБА_2 при пред`явленні зустрічного позову сплатив судовий збір у розмірі 2080 гривень 00 копійок, що підтверджується квитанцією (а.с.79), хоча мав сплатити судовий збір у розмірі 1984 гривні 80 копійок. Пред`явлений ним позов задоволений повністю. З огляду на це суд висновує, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1984 гривні 80 копійок. Також суд роз`яснює ОСОБА_2 його право на звернення до суду з заявою про повернення надміру сплачених грошових коштів у розмірі 95 гривень 20 копійок (2080,00 1984,80).

Керуючись п.2 ч.1, ч.3 ст.258, ч.1-ч.3 ст.259, ст.ст.263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

У задоволенні первісного позову в частині іншої вимоги відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення в житловий будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні цим об`єктом нерухомого майна задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 у житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 (дата народження невідома, РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 496 гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на оплату судового збору у розмірі 1984 гривні 80 копійок.

Повний текст рішення суду складений 17 лютого 2023 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Ю. Семенюта