Ухвала

09 травня 2023 року

м. Київ

справа № 299/2175/17

провадження № 61-6349ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Вилоцької селищної ради Берегівського району Закарпатської області на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вилоцької селищної ради Виноградівського району про скасування пункту 2-4 рішення Виконавчого комітету Вилоцької селищної ради та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вилоцької селищної ради Виноградівського району про скасування пункту 2-4 рішення Виконавчого комітету Вилоцької селищної ради та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначала, що вона з неповнолітньою дитиною проживають у непридатному для життя житловому будинку, який через підземні води руйнується. Рішенням від 18 жовтня 2006 року № 98 вона взята на облік як така, що є матір`ю одиночкою і потребує поліпшення житлових умов. Пунктом 3 цього рішення виділено їй комунальну квартиру на АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Вилоцької селищної ради Берегівського району Закарпатської області від 22 жовтня 2008 року № 116 пункт 3-5 рішення від 18 жовтня 2006 року № 98 визнано таким, що втратив чинність та виділено їй комунальну квартиру АДРЕСА_2 .

Вказувала, що зазначена квартира виявилася повністю непридатною для проживання, без вікон, дверей та санвузла, що підтверджується листами управління регіонального розвитку, містобудування та архітектури Закарпатської обласної державної адміністрації від 14 квітня 2008 року № 167/01-07, від 06 лютого 2009 року № 55/01-07, від 22 червня 2009 року № 4-270/01-01.

Зазначала, що є одинокою матір`ю та опікуном дитини з інвалідністю - ОСОБА_2 , який страждає на виражену ступінь розумової відсталості, що є формою деменції, а тому має право на першочергове отримання житлового приміщення.

Враховуючи викладене, просила про задоволення позову.

Рішенням Виноградівського районного суду від 13 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Пункти 2-4 рішення Виконавчого комітету Вилоцької селищної ради Берегівського району Закарпатської області від 22 жовтня 2008 року № 116 пункт скасовано. Зобов`язано Вилоцьку селищну раду на черговій сесії розглянути питання виділення ОСОБА_1 з житлового фонду комунальної власності квартири, придатної для проживання та такої, що відповідає державним санітарним та технічним умовам і прийняти рішення про виділення ОСОБА_1 такої квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходили з необхідності захисту порушеного права і визначили порядок усунення порушеного права із врахуванням вимог пункту 30 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

27 квітня 2023 року Виконавчий комітет Вилоцької селищної ради Берегівського району Закарпатської області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2018 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень.

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Вилоцької селищної ради Берегівського району Закарпатської області на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вилоцької селищної ради Виноградівського району про скасування пункту 2-4 рішення виконкому Вилоцької селищної ради зобов`язання вчинити певні дії повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак