Справа №473/2379/22
Провадження № 22-ц/812/276/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Темнікової В.І.

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участі заявника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лузан Л.В., повний текст складено 26 грудня 2022 року, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення факту постійного проживання на території України

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі - УДМС України в Миколаївській області), про встановлення факту постійного проживання на території України.

Обґрунтовуючи заяву вказував, що у грудні 2021 року він звертався до Вознесенського відділу УДМС у Миколаївській області з приводу оформлення нового паспорта у зв`язку з втратою свого паспорта, який отримував в Донецькій області, на що йому було надано відповідь від 24 грудня 2021 року №4822- 1339/4822.1-21, у якій йому рекомендовано звернутися до суду з приводу встановлення особи та встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. З Закону України «Про громадянство України», на підставі рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання у неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

На підтвердження факт постійного проживання на території України вказує, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Риткучи Чаунського району Магаданської області, Росія. В подальшому, приблизно в віці 4 років, приблизно у 1992 - 1993 роках він переїхав разом з батьками до України.

Зазначає, що разом з родиною заявник постійно проживав в АДРЕСА_1 .

У 2006 році закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 57 міста Макіївки Донецької області у віці 17 років.

На момент набрання чинності Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-ІІІ «Про громадянство України» проживав на території України.

У подальшому, після досягнення повноліття і до теперішнього часу перебуває на території України, ніде не виїжджав, працював у ПАТ «Ясинівський коксохімічний завод» на посаді учня монтера шляху та монтером шляху 3 розряду залізнично-дорожнього цеху з 22 листопада 2010 року по 07 квітня 2011 року, про що внесено відповідний запис до його трудової книжки серії « НОМЕР_1 від 17 листопада 2010 року.

У зв`язку з подіями 2014-2015 років, що сталися на території міста Макіївка Донецької області, вимушений був переїхати до міста Вознесенська Миколаївської області, де отримав тимчасове посвідчення (термін дії до 19 квітня 2016 року), видане Вознесенським РВ УДМС України в Миколаївській області. На теперішній час я так і проживаю у с. Мартинівське Вознесенського району Миколаївської області.

Посилаючись на необхідність встановлення особи, належності до громадянства України з подальшим отриманням паспорту громадянина України, вимоги пунктів 1,2,3 статті 3 Закону України «Про громадянство України» просив встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. В той же час, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Між тим, заявником не надано належних доказів щодо його проживання на території України в певний час, відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасування із ухваленням нового судового рішення, яким його заяву задовольнити.

Мотивуючи скаргу вказував, що на підтвердження обставин його постійного проживання на території України в неповнолітньому віці були надані письмові докази, які були досліджені під час судового засідання.

На момент набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України» він навчався у загальноосвітній школі І-III ступенів № 57 м. Макіївка Донецької області.

У судовому засіданні було встановлено, що він раніше мав паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 08 жовтня 2005 року, але його втратив при переїзді з м. Макіївка Донецької області до с. Мартинівка Вознесенського району Миколаївської області. А тому, факт наявності в нього раніше паспорту громадянина України вже підтверджує наявність підстав для видачі паспорта громадянина України. Тобто, відповідні органи і служб громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб вже встановлювали його особу у 2005 році, при отриманні паспорту, ідентифікували його.

У подальшому йому Вознесенським районним відділом УДМС України в Миколаївській області було видано тимчасове посвідчення (термін дії до 19.04.2016 р.).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28 квітня 1989 року батьками зазначені: батько - ОСОБА_2 , національність - українець; мати - ОСОБА_3 , національність - українка.

Отже, його рідні батько та мати народилися на території України і є громадянами України.

Таким чином, є підстави для встановлення факту постійного проживання на території України та оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. З Закону України «Про громадянство України».

У відзиві на апеляційну скаргу Управління ДМС у Миколаївській області вважає доводи апеляційної скарги надуманими, натомість рішення суду першої інстанції законним, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав свою скаргу просив про її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Риткучи Чаунського району Магаданської області, Росія.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28 квітня 1989 року батьками зазначені: батько - ОСОБА_2 , національність - українець; мати - ОСОБА_3 , національність - українка.

В подальшому, приблизно в віці 4 років, приблизно у 1992 - 1993 роках він переїхав разом з батьками до України.

Разом з родиною заявник постійно проживав в АДРЕСА_1 .

По досягненню 16-ти років, 08 жовтня 2005 року Гірницьким РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області заявникові було видано паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 , з відмітко про реєстрацію за вищевказаною адресою (а.с.5-7)

15 лютого 2005 року його зареєстровано у Державному реєстрі платників податків (а.с.9).

У 2006 році закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 57 міста Макіївки Донецької області у віці 17 років( а.с. 17-18).

13 лютого 2009 року його було включено до Державного реєстру виборців, що підтверджується роздруківкою пермональних даних, що містяться у записі Державного реєстру виборців( а.с.10).

Працював у ПАТ «Ясинівський коксохімічний завод» на посаді учня монтера шляху та монтером шляху 3 розряду залізнично-дорожнього цеху з 22 листопада 2010 року по 07 квітня 2011 року ( а.с.24-25).

У 2016 році ним було втрачено виданий у 2005 році паспорт громадянина України.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2016 року звернувся до Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області з приводу втрати ним паспорту.

Вознесенським районним відділом УДМС України в Миколаївській області було видано тимчасове посвідчення (термін дії до 19 квітня 2016 р.)( а.с.8).

З метою отримання паспорта громадянина України ОСОБА_1 повторно 25 листопада 2021 року звернувся із заявою до міграційної служби за місцем свого теперішнього проживання, за розглядом якої було надано відповідь та рекомендовано звернутися до суду з приводу встановлення особи та встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України», на підставі рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 3 Закону України «По громадянство» громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Отже, для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 522/9243/20.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Згідно із пунктом 10 цього Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

У заяві про встановлення факту проживання у неповнолітньому віці на території України, з якою ОСОБА_1 звернувся до суду, він, окрім пунктів 1 та 2 статті 3 Закону України «Про громадянство» посилається і на пункт 3 частини 1 цієї статті.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Між тим, надані заявником докази, а саме: копія паспорту громадянина України серія НОМЕР_2 , виданого 08 жовтня 2005 року Гірницьким РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області (а.с.5-7); копію свідоцтва про народження, серія НОМЕР_3 ( а.с.11); копія рішення виконавчого комітету Макіївської міської ради виконавчого комітету № 1219/1 від 20.10.2004 року про призначення ОСОБА_4 піклувальником неповнолітнього ОСОБА_1 ( а.с.18); копія виписки з особового рахунку № НОМЕР_4 , відкритого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрований за вищевказаною адресою з 08 жовтня 2005 року ( а.с.22); копія свідоцтва про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_5 щодо закінчення ОСОБА_1 у 2006 році загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 57 м. Макіївки Донецької області( а.с.16,17); копія трудової книжки НОМЕР_1 від 17листопада 2010 року, відповідно до якої в 2010-2011 роках ОСОБА_1 працював у ПАТ «Ясинівський коксохімічний завод», ПАТ «Шахтоуправління «Донбас»( а.с.24-25), не є підтвердженням проживання його на території України в певний період, а саме станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, про встановлення факту якого у судовому порядку роз`яснило у своїй відмові у видачі паспорта громадянина України Управління державної міграційної служби у Миколаївській області Вознесенський відділ УДМС 24 грудня 2021 року.

Також заявником не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство», а саме заяву батьків про встановлення належності до громадянства України; копії паспортів своїх батьків (одного з них) - громадян колишнього СРСР із внесеним написом "громадянин України".

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції вказав, що заявником не надано належних доказів щодо його проживання на території України в певний час, відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки він ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, які мають суттєве значення для її вирішення та вірно застосованих нормах матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є громадянином України, по досягненню 16-річного віку йому видано паспорт громадянина України, який ним втрачено у 2016 році. Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц (провадження № 61-14495св18) зазначив, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності України підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Процедура встановлення належності до громадянства України не повинна застосовуватися до осіб, які отримали паспорт громадянина України, що був втрачений або викрадений.

Метою встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, особу якого, після втрати раніше виданого йому паспорту громадянина України, повинна бути встановлена відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визначення недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого поставною Кабінету міністрів України від 25 березня 2015 року №302. Проте, ОСОБА_1 з вимогами про встановлення особи до суду не звертався (Правові висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року справа № 755/16248/18).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.