ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2858/23 Справа № 204/7048/21 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року у справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16 вересня 2013 року між Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 було укладено Договір № 908 про постачання теплової енергії.

Зазначений Договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 16.09.2016 року (п. 11.1 Договору), а в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

При цьому, відповідно до п.11.2. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Так, оскільки жодних заяв про припинення Договору не надходило, Договір продовжує свою дію та є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Позивач повідомляє, що тарифи, згідно яких формувались рахунки відповідача впродовж опалювальних сезонів 2016-2019 р.р., затверджені постановами НКРЕКП № 2690 від 29.10.2015 року, № 54 від 28.01.2016 року, № 1757 від 29.09.2016 року, № 2126 від 02.12.2016 року, № 151 від 01.02.2017 року, № 1391 від 09.11.2017 року, № 1733 від 10.12.2018 року.

Відповідно до Довідки щодо розподілу спожитої теплової енергії, у період з січня по квітень 2016 року нарахування здійснювались розрахунковим способом (п. 3.2. Договору), а у період з жовтня 2016 року по березень 2019 року - відповідно до показань приладу обліку, які надані споживачем та зафіксовані Актами споживання теплової енергії.

На виконання зобов`язань із оплати за отримане теплопостачання відповідачем було здійснено ряд оплат: 30.04.2016 року - на суму 1 000,00 грн., 07.10.2016 року - на суму 1 915,92 грн., 22.02.2017 року - на суму 2 500,00 грн., 13.12.2017 року - на суму 506,00 грн. та на суму 1 500 грн., 21.03.2018 року - на суму 2106,33 грн., 27.03.2018 - на суму 2 403,07 грн., 07.02.2019 - на суму 2 000 грн.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості за постачання теплової енергії в розмірі 42 077,55 грн., в тому числі: основний борг: 30 912,11 грн., 3% річних: 3 145,69 грн., інфляційні збитки: 8 019,75 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року позовну заяву Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості за теплопостачання за період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 року у розмірі 42 077 грн. 55 коп., з яких 30 912 грн. 11 коп. - сума основного боргу, 3 145 грн. 69 коп. - 3% річних, 8 019 грн. 75 коп. - інфляційні збитки та судовий збір в сумі 2270 грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 вересня 2013 року між комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 було укладено договір № 908 про постачання теплової енергії.

Відповідно п. 6.2. Договору визначено, що облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється за показниками комерційного приладу обліку, встановленого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно до п.11.1. Договір набув чинності з моменту підписання та діє до 16.09.2016 року, а в частині проведення розрахунків за теплову енергію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п.11.2 Договір у разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору за один місяць до закінчення терміну дії договору, договір вважається продовжним на строк і на тих самих умовах. Кількість пролонгації цього договору необмежена.

Згідно до п.6.8 Договору, споживач зобов`язаний не пізніше 15 числа розрахункового періоду здійснити Теплопостачальному підприємству авансовий платіж у розмірі 80 (вісімдесят) % вартості теплової енергії за розрахунковий період, за власним платіжним дорученням з вказаним періодом за який він сплачується.

Відповідно до Розрахунку суми боргу за Договором №908 від 16 вересня 2013 року про постачання теплової енергії для опалення приміщень, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 за період з 01.01.2016 року по 31.12.2019 рік складає 44830,05 грн., з яких за зазначений період відповідач сплатила 13931,32 грн., отже станом на 29.04.2021 року до сплати підлягає сума у розмірі 30 912,11грн.; інфляційні збитки - 8019,75 грн., 3% річних - 3 145,69 грн.

Відповідно до Виписки про рух коштів між фізичною особою ОСОБА_1 та КП «Теплоенерго» платіжними дорученнями відповідачем ОСОБА_1 частково здійснювалися платежі по рахункам №908; за договором №908 від 16.09.2013 року з призначенням платежу за теплову енергію/опалення. Також, відповідачем здійснено один платіж без призначення платежу. Оплата відповідачем здійснювалась за період з 30.04.2016 року по 07.02.2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки у ході судового розгляду знайшло своє підтвердження, що відповідач належним чином не виконав свій обов`язок по сплаті вартості послуг з теплопостачання.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги (чинний станом на момент виникнення правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоча у частині 1 статті 19 Закону України Про житлово-комунальні послуги й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна приміщення аптеки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 14.08.2013 року.

16 вересня 2013 року між комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 було укладено договір № 908 про постачання теплової енергії.

Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 67,162 ЖК Української РСР за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач є власником нерухомого майна приміщення аптеки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , фактично отримував послуги з теплопостачання, на останнього законом покладається обов`язок зі сплати фактично отриманих ним комунальних послуг, зокрема послуг з теплопостачання за весь обсяг отриманої теплової енергії, відповідно до встановлених законодавством тарифів.

У зв`язку з чим, зважаючи, що відповідач фактично отримував послуги з теплопостачання, проте плати за їх користування не здійснював, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення прав позивача.

ОСОБА_1 була зроблена заява про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, зокрема, частина другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно.

Позивач просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, за період з січня 2016 року по грудень 2019 року.

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З огляду на зазначене, при вирішення цього спору суд першої інстанції не врахував, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість в межах позовної давності, а тому звернувшись до суду у вересні 2021 року, позивач пропустив позовну давність до певних платежів, зокрема за період з січня 2016 по вересень 2018 року.

Відповідно до наданого до справи розрахунку заборгованості за послуги з постачання теплової енергії ОСОБА_1 , за період з жовтня 2018 року по грудень 2019 року має заборгованість перед КП «Теплоенерго» ДМР за спожиту теплову енергію у сумі 15 195,74 грн.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи вищенаведене, КП «Теплоенерго» ДМР обґрунтовано нараховано інфляційні втрати, з жовтня 2018 року по грудень 2019 року, у сумі 973,78 грн та 3% річних, з жовтня 2018 року по грудень 2019 року, у сумі 839,37 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни судового рішення.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, за подання апеляційної скарги у розмірі 2028,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року змінити.

Зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості з 42 077,55 грн до 17 008,89 грн, що складається з: 15 195,74 грн - заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, 839,37 грн - три проценти річних, 973,78 грн - інфляційні втрати.

Змінити рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, зменшивши його з 2270 грн до 917,59 грн.

Стягнути з комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2028,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: