Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/13/23
Єдиний унікальний №733/316/22
Рішення

Іменем України

23 лютого 2023 року Ічнянський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючого судді Т.В. Карапиш

при секретарі: Т.О. Кулініч

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача В.І. Семенок

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

23 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 26 лютого 2022

року їй стало відомо про те, що у соціальній мережі «Facebook» особою на ім`я ОСОБА_4 на власній загальнодоступній сторінці, доступній за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 опублікував повідомлення, в якому прямо звинуватив її у співпраці з окупантами наступного змісту: «Дорогі друзі! В той час, коли в нашій країні йде війна, пізнаєм обличчя справжніх патріотів! Справжні патріоти зробили лісові завали дороги, щоб затримати ворожу техніку! В той час депутат Ічнянської міської ради ОСОБА_1 допомагає ворожим силам розбирати ці завали та напуває їх кавою! Задумаймось, кого ми обрали!! Слава Україні». Вважає, що дана інформація не відповідає дійсності, не є оціночним судженням та вводить людей в оману, а зміст даного повідомлення покликаний дискредитувати її особу не тільки як громадянку України, але й підірвати її авторитет та довіру до неї як представника місцевого самоврядування з боку виборців і колег та засновника громадської організації «Рада жінок-фермерів Чернігівської області» та керівника Ічнянської районної організації асоціації фермерів та землевласників. Просить суд визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_3 на персональній (загальнодоступній) сторінці у мережі Facebook, доступній за посиланням: https//www.facebook.com/profile.php?id=78900 щодо взаємодії її із військовими російської федерації, зобов`язавши останнього здійснити спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, у який вона була поширена (шляхом опублікування відповідного спростування на персональній (загальнодоступній) сторінці у мережі Facebook, доступній за посиланням: https//www.facebook.com/profile.php?id=78900 та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь понесені судові витрати на загальну суму 15620 (п`ятнадцять тисяч шістсот двадцять) гривень 40 копійок, з яких: 992,40 грн. витрати по сплаті судового збору та 14628,00 грн. витрати на правову допомогу.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У відповідності до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, відкриваючи провадження у справі, суд має з`ясувати, за правилами якого судочинства підлягає розгляду заява. Оскільки характер спірних правовідносин є цивільно-правовим (незалежно від суб`єктного складу), то всі справи зазначеної категорії підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Справи зазначеної категорії не можуть розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такі спори не мають публічно-правового характеру, навіть якщо стороною в ньому виступає суб`єкт владних повноважень. Таким чином, суд визначив розгляд даної позовної заяви в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до п.п. 9, 12 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1, Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Суд прийшов до висновку, що позивач вірно визначив відповідача ОСОБА_3 , не залучивши співвідповідачем власника веб-сайту, який створив технологічну можливість та умови для поширення відповідачем інформації, вийшовши за межі норм, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України.

Суд при визначенні відповідача по даній справі керується практикою Верховного Суду України, зокрема, постановою Верховного Суду від 01.06.2022 року № 713/1710/19, де в постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 344/10697/15-ц, провадження № 61-4652св18, від 13 лютого 2019 року у справі № 687/1125/16-ц,провадження № 61-12617св18, від 18 вересня 2019 року у справі № 753/4350/17, провадження № 61-40286св18, дійшов висновку про те, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, якщо позивач не вказує у позовній заяві власника вебсайту, у позові необхідно відмовити. Є наявні підстави для відступу від таких висновків, оскільки у спірних правовідносинах недостовірна інформація розповсюджувалась через вебсторінку відповідача у соціальній мережі Facebook, а з урахуванням статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту не є власником вебсторінки, власник вебсторінки самостійно володіє обліковим записом та може незалежно від власника вебсайту розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею. У цій справі власник вебсторінки та особа, що розповсюджувала недостовірну інформацію є однією і тією особою. У подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі Верховний Суд не вказує на необхідність залучення власника вебсайту як співвідповідача (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, провадження № 61-20354св18, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18, провадження № 61-15144св19 ).

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, заявлені в позовній заяві та просила їх задовільнити в повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засідання підтримав заявлений позивачкою ОСОБА_1 позов повністю, просив його задовільнити з підстав, вказаних у позовній заяві, надавши пояснення суду, що відповідачем ОСОБА_3 поширена на персональній (загальнодоступній) сторінці у мережі Facebook, доступній за посиланням: https//www.facebook.com/profile.php?id=78900 інформація, яка не відповідає дійсності щодо взаємодії ОСОБА_1 з військовими російської федерації та це повідомлення дискредитує позивачку, підриває її авторитет та довіру до неї як представника місцевого самоврядування та громадського діяча, принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Ця інформація не є оціночним судженням, в зв`язку з чим просить її спростувати та стягнути судові витрати на її користь 15620 гривень 40 копійок, з яких: 992,40 грн. витрати по сплаті судового збору та 14628,00 грн. витрати на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти позовних вимог, просили суд відмовити позивачці в позові вказуючи на те, що поширена відповідачем інформація є достовірною та висвітлена з метою піддати гострій критиці та засудити вчинок публічної особи з приводу виконання своїх функцій як депутата Ічнянської міської ради. Разом з тим просили стягнути з позивача на користь відповідача витрати за надання правничої допомоги в розмірі 16000 гривень 00 копійок, надавши суду відповідні докази.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

У відповідності до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положеннями ст. 32 Конституції України регламентовано судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 68 Конституції України встановлено обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист.

За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб.

Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Нормами ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову.

Згідно роз`яснень, наведених в пункті 18 вищевказаної Постанови Пленуму, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Частиною 2 статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Такою особою позивач вважає відповідача.

Разом з тим, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27.02.2009 року роз`яснив, що, беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06.10.2015 року).

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у п. 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Як встановлено в судовому засіданні, у соціальній мережі «Facebook» на власній загальнодоступній сторінці, доступній за посиланням https//www.facebook.com/profile.php?id=78900, позивач ОСОБА_3 опублікував повідомлення наступного змісту: «Дорогі друзі! В той час, коли в нашій країні йде війна, пізнаєм обличчя справжніх патріотів! Справжні патріоти зробили лісові завали дороги, щоб затримати ворожу техніку! В той час депутат Ічнянської міської ради ОСОБА_1 допомагає ворожим силам розбирати ці завали та напуває їх кавою! Задумаймось, кого ми обрали!! Слава Україні», на що не заперечувала в судовому відповідач ОСОБА_3 та підтверджується копією зазначеної сторінки (а.с. 10) та таким чином довів дану інформацію до відома інших осіб.

Вищевказана інформація була доведена до позивачки ОСОБА_1 , про що остання дізналася 26 лютого 2022 року з відповідної особистої сторінки відповідача ОСОБА_3 в соціальній мережі «Facebook» та стосується її особи, що стало підставою для звернення останньої 23 червня 2022 року до Ічнянського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Однією з підстав, що є юридичним складом правопорушення та навність якого може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації, такої, що не відповідає дійсності (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Відповідно до п. 19 вищевказаної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

В ході судового розгляду судом встановлено, що поширена інформація ОСОБА_3 є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, так як наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Як видно з показів відповідача ОСОБА_3 , що інформація, яку він опублікував, була отримана ним від свідка ОСОБА_6 , якому повідомили треті особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що депутат Ічнянської міської ради ОСОБА_1 в с. Вишнівка Прилуцького району Чернігівської області допомагає російським військам розбирати лісові завали дороги, які були створені мешканцями села для затримати ворожої техніки та напуває російських окупантів кавою, тому дана інформація була перевірена ним серед інших осіб та в останнього не було сумнівів у її правдивості, так як особи, які надали інформацію, були авторитетними в суспільстві особами та один із них є діючим працівником правоохоронних органів, а тому достовірно вважав, що дана інформація є правдивою та такою, що отримана з офіційних джерел працівником поліції.

Частиною 2 статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Крім того, відповідно до частини другої статті 302 ЦК фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.

Також за повідомленням депутата Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області ОСОБА_9 до ЄРДР внесена інформація по факту, що в березні 2022 року під час військової агресії російської федерації жителька Прилуцького району співпрацювала з військовослужбовцями російської федерації, якій дано кваліфікацію кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 111-1 КК України, по якій він надавав свідчення як свідок відносно ОСОБА_1 , фігуранткою якого є остання, хоча в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 і вказав, що в ЄРДР відсутня інформація про особу позивачки, але це твердження спростовується матеріалами кримінального провадження, де останній разом з іншими свідками надавав свідчення разом з іншими свідками, що стосується саме позивачки.

Даний факт поширення інформації ОСОБА_3 підтверджується показами свідків ОСОБА_7 , який вказав, що він від третіх осіб отримав інформацію про те, що депутат Ічнянської міської ради ОСОБА_1 в с. Вишнівка Прилуцького району Чернігівської області допомагає російським військам розбирати лісові завали дороги, які були створені мешканцями села для затримати ворожої техніки та напуває російських окупантів кавою, про що він в телефонній розмові повідомив ОСОБА_6 . Ці доводи підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який вказав, що в телефонній розмові 26.02.2022 року ОСОБА_7 , а потім діючий працівник поліції ОСОБА_8 , що депутат Ічнянської міської ради ОСОБА_1 в с. Вишнівка Прилуцького району Чернігівської області допомагає російським військам розбирати лісові завали дороги, які були створені мешканцями села для затримати ворожої техніки та напуває російських окупантів кавою.

Враховуючи те, що інформація була отримана в тому числі і від діючого працівника поліції, достовірно розумів, що дана інформація отримана з офіційних джерел, про що повідомив у сімейному колі відповідача ОСОБА_3 , який є його зятем.

Справжність даної інформації підтверджується показами свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні надав покази, що 25 лютого 2022 року у вечірній час до його господарства, яке розміщене в с. Вишнівка Прилуцького району Чернігівської області прийшов ОСОБА_11 , який нині покійний, та попросив його зателефонувати до відділу УСБУ в Чернігівській області та повідомити про те, що депутат Ічнянської міської ради ОСОБА_1 не дозволяє валити дерева та робити лісові завали для затримки просування колон ворожого війська російської федерації до с. Вишнівки, а повалені дерева наказала прибрати з дороги. 26 лютого 2022 року він прийшов до місця неподалік лісових завалів, але там вже працював трактор, який належить сім`ї ОСОБА_1 та розчищав лісові завали на дорозі, створені мешканцями с. Вишнівка Прилуцького району Чернігівської області. На тому місці він також побачив ОСОБА_1 та її автомобіль «Нива» та майже закінчену роботу по ліквідації лісових завалів дороги, після чого він пішов до магазину та знову зустрівся з ОСОБА_1 , яка пила каву та говорила, що «Треба здаватися». Пізніше, коли с. Вишнівка Прилуцького району Чернігівської області перебувало в окупації військ російської федерації, він зустрів колону військової техніки рф, злякався та сховався в чагарниках неподалік офісу ОСОБА_1 , який розміщений на території фермерського господарства ОСОБА_1 . На цій території знаходилася також кухня, де готувалося харчування для працівників її господарства. Перебуваючи в чагарниках, він чітко бачив, як декілька російських солдат з балонами зайшли на територію фермерського господарства ОСОБА_1 , звідки через деякий час повернулися з тими ж балонами. Він не може достеменно пояснити, чи це були продукти харчування, чи вода.

Проаналізувавши всі досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що у суду відсутні сумніви щодо правдивості інформації, яка підтверджена показами свідків, поясненнями відповідача та матеріалами справи, добутими в судовому засіданні. В зв`язку з тим, що відповідач у судовому засіданні довів, що поширена ним інформація є достовірною, а позивачка не надала доказів недостовірності поширеної інформації та не довела факт поширення такої інформації та те, що внаслідок цього були порушені її немайнові права та надані в судовому засіданні покази позивачки та її представника не узгоджуються з показами свідків та є суперечливими, а тому вони спростовуються вищенаданими доказами.

Враховуючи норму п. 15 вказаної Постанови № 1 від 27.09.2009 року, відсутність хоча б одного елементу складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови у задоволенні позову.

Враховуючи те, що судом встановлено відсутність обставин, як поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності та поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що призводить до відсутності сукупності обставин юридичного складу для задоволення позову.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області восьмого скликання, засновницею Громадської організації «Рада жінок-фермерів Чернігівської області» та керівником Ічнянської районної організації асоціації фермерів та землевласників та відповідно до п. 21 вказаної Постанови № 1 від 27.09.2009 року, При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Повідомлення новин, заснованих на інтерв`ю або відтворення висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247); рішення у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»).

Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, позивачка, яка 2020 року була обрана депутатом Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області восьмого скликання, повинна бути готова до підвищеної уваги суспільства щодо її життя та діяльності.

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд вважає в позову ОСОБА_1 ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат за надання правничої допомоги представником відповідача ОСОБА_5 подано наступні докази: договір про надання правничої допомоги від 19 вересня 2022 року (а.с. 91-92); опис виконаних робіт та розрахунок гонорару адвоката від 23.02.2023 року (а.с. 93); квитанцію до прибуткового касового ордера № 2/9/22 (а.с. 94).

Як вбачається з опису виконаних робіт та розрахунку гонорару адвоката від 23.02.2023 року, адвокатом було затрачено 6 годин на участь у справі та загальна сума оплати становить 16000 гривень, проте в даному описі виконаних робіт докази вартості з детальним описом робіт (наданих послуг) відсутні, так само як відсутні попередні (орієнтовні) розрахунки витрат, які поніс і які очікує понести відповідач, пов`язаних з наданням правової допомоги, а тому вимоги представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Семенок В.І. про стягнення витрат на правничу допомогу не підтверджені документально і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12, ч. 1 ст. 13, 19, 76-83, 89, 133, 137, 141, 229, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 32, 34 Конституції України, ст.ст. 16, 94, 200, 201, 277, 297, 299, 302 ЦК України, ЗУ «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, практикою Європейського суду з прав людини, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

У задоволенні вимог представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Семенок Валерія Івановича про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 03 березня 2023 року.

Суддя: Т.В. Карапиш