ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2345/23 Справа № 211/4649/21 Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 211/4649/21

провадження № 22-ц/803/2345/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті Ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу № 211/4649/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2022 року (суддя Середня Н.Г.), ухваленого в приміщенні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,повне судове рішення складено 14 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.06.1993 року право спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 26.03.2013 року вона отримала у спадщину 2/3 частики вказаної квартири, вступивши у право на спадщину за законом після своєї померлої матері ОСОБА_6 , яка отримала право власності на 1/6 частину квартири після померлого ОСОБА_3 та 1/2 частину квартири після померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Після набуття у спадщину 26.03.2013 року 2/3 частки квартири, вона продовжує добросовісно, безперервно володіти та користуватись 1/3 частиною квартири, господарюючи у ній, здійснюючи поточні ремонти та сплачуючи послуги. До цього цієї часткою квартири володіла добросовісно, безперервно та відкрито її мати ОСОБА_6 . При цьому за життя ОСОБА_6 за її заявою рішенням суду від 22.06.2007 року визнано безвісно відсутньою ОСОБА_4 , третього співвласника спірного нерухомого майна, а рішенням суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 визнано померлою. Жодна особа не заявляла вимог щодо 1/3 частини вказаного вище нерухомого майна протягом всього часу, цим майном володіла спочатку ОСОБА_6 , а потім і її спадкоємиця ОСОБА_1 , вони весь час утримували спірне нерухоме майно, несли витрати на комунальні послуги, здійснювали необхідний поточний ремонт. Тому на підставі статті 344 ЦК України просила суд припинити право власності ОСОБА_4 на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на вказану частку за набувальною давністю.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що факт обізнаності позивача щодо належності 1/3 частини квартири спадкоємцям ОСОБА_4 , яка рішенням суду визнана померлою, суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, а тому суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак, таких обставин у справі не встановлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку обставинам, за яких позивач заволоділа нерухомим майном 1/3 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Так, позивач набула право власності на нерухоме майно як спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , при цьому, вступаючи у володіння спадщиною в момент її відкриття позивач вважала, що вона вступає у спадщину саме на всю квартиру. Про те, що спадкодавцеві не належала на праві власності 1/3 частини квартири, позивач дізналась вже після того як заволоділа майном, а саме, в момент оформлення свідоцтва на право на спадщину за законом. Так, спадщина відкрилась зі смертю спадкодавця 20.12.2011 року, а оформлення свідоцтва про право на спадщину 26.03.2013 року. Вважає, що ті обставини, за яких вона заволоділа вищевказаним майном, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу позивача не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Гудима Т.В. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1993 року, квартира АДРЕСА_2 , належала на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 листопада 2011 року, після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 успадкувала його бабуся ОСОБА_6 , в тому числі й 1/6 частку квартири, яка належала за життя ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якого був його син ОСОБА_5 , що прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 2013 року, ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , у тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовився син спадкодавця ОСОБА_7 , успадкувала 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

На підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05.08.2008 року № 2о-104/2008, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, було внесено актовий запис № 4 від 21 серпня 2009 року про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса ніхто не звертався, про що свідчать відомості зі Спадкового реєстру.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт обізнаності позивача щодо належності 1/3 частини квартири спадкоємцям ОСОБА_4 , яка рішенням суду визнана померлою, суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, а тому суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак, таких обставин у справі не встановлено.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20).

За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц).

Апеляційний суд виходить з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження добросовісного користування нею спірної частини квартири протягом 10 років відповідно до умов, які надають їй можливість набути право власності на дане майно за набувальною давністю.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача про те, що вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною часткою майна, утримує його у належному стані, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/3 частину спірного житлового приміщення за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачем часткою квартири та проведення ремонтних робіт у ньому, не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги не підтверджуються належними і достатніми доказами. В свою чергу, за частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко