Справа № 758/8303/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Губенко О. М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідача - Змушко П.Ю., Бондарчук Ю.В.,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» про скасування медичного висновку та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» про скасування медичного висновку та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що у зв`язку з виявленими психічними розладами та під час перебування в КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» в період з 05.05.2016 по 10.05.2016 у позивача було виявлено поведінкові і психічні розлади та встановлено діагноз - F21: «Шизотиповий розлад на фоні церебрально-резидуально-органічної недостатності». За наслідками огляду, з метою лікування та запобіганню динаміки розвитку розладів було надано рекомендації нагляду у лікаря-психіатра, медикаментозне лікування, корекція поведінки, психотерапія.

У подальшому, у період лікування з 11.10.2017 по 23.10.2017 в КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» було проведений психіатричний огляд та змінено діагноз на F20: «Шизофренія параноїдальна форма, безперервна форма перебігу» та надано рекомендації, зокрема, спостереження у дитячого психіатра, продовження медикаментозного лікування, корекція поведінки та психотерапія.

Під час чергового лікування та огляду в КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» в період з 17.01.2019 по 18.01.2019 згідно епікризу з медичної картки стаціонарного хворого № 374 було виявлено позитивну динаміку в психічному стані, зокрема встановлено відсутність порушення режиму, відсутність будь-яких проявів агресії, виконання інструкцій, відсутність суїцидальних тенденцій. У зв`язку з чим ОСОБА_1 в задовільному стані був виписаний додому.

На переконання позивача, дотримання рекомендацій щодо лікування, позитивна динаміка його психічного стану, яка мала місце під час проходження лікування та огляду у період з 17.01.2019 по 18.01.2019, є очевидною та ставить під сумнів визначений діагноз F20: «Шизофренія параноїдальна форма, безперервна форма перебігу», враховуючи також те, що на даний час він є повністю психічно здоровим, психічних відхилень не спостерігається, відсутня агресія, має позитивні характеристики з навчального закладу.

Вказує, що внаслідок встановлення відповідачем діагнозу F20: «Шизофренія параноїдальна форма, безперервна форма перебігу», зазнав значних переживань та перебував в пригніченому стані, побоюючись розголошення серед сусідів за місцем проживання та однолітків, а тому йому було заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.

З врахування вищенаведеного, просить

1) скасувати медичний висновок про наявність діагнозу F20: «Шизофренія параноїдальна форма, безперервна форма перебігу», F21: «Шизотиповий розлад на фоні церебрально-резидуально-органічної недостатності" та F22 "Шизотиповий розлад, психоподібний синдром», який було встановлено КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати відповідача та третіх осіб, які отримали та зберігають відомості від відповідача (КМПНД №4 та КНП «КДЦ» Святошинського району м. Києва (включаючи їх дочірні філії) знищити усі персональні дані (включаючи медичні відомості відносно ОСОБА_1 ;

3) стягнути з КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень.

Ухвалою суду від 23 червня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

16 серпня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони є необґрунтовані та не відповідають вимогам чинного законодавства.

В обґрунтування відзиву вказано, що ОСОБА_1 починаючи з 2008 року неодноразово проходив лікування в КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» у зв`язку з наявним психічним розладом.

Відповідно до інформації з медичної картки стаціонарного хворого № 703 ОСОБА_1 з 25.01.2008 по 07.02.2008 перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській психоневрологічній лікарні № 1, де йому був поставлений діагноз відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, зокрема: Р-88; 07.9; 80.1.; 90.1. Затримка психічного розвитку внаслідок психоорганічного синдрому; Загальний недорозвиток мови III рівня, мінімальні дизартричні прояви, Гіперкенетичні порушення поведінки.

Відповідно до інформації з медичної картки № 2951 ОСОБА_1 з 05.05.2016 по 10.06.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у місті Києві, де йому був поставлений діагноз відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, зокрема: Р-21.0 Шизотиповий розлад на фоні церебрально-резидуально-органічної недостатності.

З медичної картки № 1545 вбачається, що ОСОБА_1 з 13.03.2017 по 05.04.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у місті Києві, де йому був поставлений діагноз відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, зокрема: Р-21 Шизотиповий розлад психоподібний синдром.

Згідно інформації з медичної картки № 6223 ОСОБА_1 з 11.10.2017 по 23.10.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві, де йому був поставлений діагноз відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, зокрема: F-20.0 шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу.

Відповідно до медичної картки № 374 ОСОБА_1 17.01.2019 доставлений в ТМО «Психіатрія» у місті Києві бригадою швидкої медичної допомоги по рапорту поліції у зв`язку з агресивною поведінкою. Пацієнт був оглянутий комісією лікарів-психіатрів. Діагноз: F-20.0 шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу. Враховуючи відмову у лікуванні 18.01.2019 виписаний додому. Надано рекомендації.

З медичної картки № 867 01.02.2019 вбачається, що ОСОБА_1 був оглянутий лікарем-психіатром Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4, яким був встановлений діагноз: F-20.0 шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу. За результатами огляду надано направлення на госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку. 07.02.2019 позивач доставлений в ТМО «Психіатрія» у місті Києві бригадою швидкої медичної допомоги по рапорту поліції у зв`язку з агресивною поведінкою. Пацієнт був оглянутий комісією лікарів-психіатрів. Діагноз: F-20.0 шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу. Враховуючи відмову у лікуванні 08.02.2019 виписаний додому.

Відповідач стверджує, що встановлення діагнозів здійснювалось відповідно до статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» - відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики критеріїв, які характерні для того чи іншого психічного розладу та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті.

Крім того вказали, що діагноз F-20.0 "Шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу" був також встановлений лікарем-психіатром Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 за результатами огляду Позивача.

Щодо вимоги про скасування медичного висновку щодо встановленого діагнозу, який є частиною медичної документації, вказують, що вона є протиправною та не відповідає вимогам законодавства України, оскільки медична документація підлягає знищенню лише після закінчення встановленого законодавством строку зберігання

Вказують, що відповідачем не було порушено права позивача. Встановлення діагнозу та надання медичної допомоги відбувалось у відповідності до виконання лікарем своїх професійних обов`язків, які полягали у наданні пацієнту медичної допомоги в порядку та на підставах, передбачених законодавством України, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Ухвалою суду від 22 вересня 2021 року задоволено клопотання позивача, ухвалено про розгляд цивільної справи у закритому судовому засіданні та призначено у справі судову-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання:

1. Чи хворів ОСОБА_1 на захворювання передбачене діагнозом F 20 «Шизофренія параноїдна форма, безперервна форма перебігу» в період з 11.10.2017 року по 23.10.2017 року?

2. Чи наявні в ОСОБА_1 ознаки психічного захворювання в період з 11.10.2017 року по 23.10.2017 року?

3. Чи має ОСОБА_1 будь-які психічні захворювання на цей час і які саме?

Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року відновлено провадження у справі для розгляду клопотання експерта про надання додаткових матеріалів.

На виконання ухвали суду від 07 грудня 2021 року до суду надійшли медичні карти стаціонарного хворого за 2008 рік, із 2016 по 2021 роки та амбулаторна картка ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року справу направлено до Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я Украйни» для виконання судово-психіатричної експертизи відповідно до ухвали суду від 22 вересня 2021 року.

11 липня 2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він повторно вказує, що позитивна динаміка в його психічному стані, яка мала місце на момент проходження лікування та огляду в КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» в період з 17.01.2019 по 18.01.2019, є очевидною та ставить під сумнів визначений діагноз, який в свою чергу порушує права ОСОБА_1 на отримання освіти, працевлаштування або проходження служби в ЗСУ та призводить до моральних страждань.

Представник відповідача подав до суду заперечення, в яких вказав, що діагноз ОСОБА_1 встановлено згідно вимог Закону України «Про психіатричну допомогу».

05 вересня 2022 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 215 від 27.06.2022.

Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року провадження у справі відновлено та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до медичних карток № 703, № 2951, № 1545, № 6223, № 374, № 867 ОСОБА_1 з 25.01.2008 по 07.02.2008, з 05.05.2016 по 10.06.2016, з 13.03.2017 по 05.04.2017, з 11.10.2017 по 23.10.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській психоневрологічній лікарні № 1, а також на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у місті Києві, де йому був поставлений діагноз відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, зокрема: F-88; 07.9; 80.1.; 90.1. Затримка психічного розвитку внаслідок психоорганічного синдрому; Загальний недорозвиток мови III рівня, мінімальні дизартричні прояви, Гіперкенетичні порушення поведінки, F-21.0 Шизотиповий розлад на фоні церебрально-резидуально-органічної недостатності, F-21 Шизотиповий розлад психоподібний синдром, F-20.0 шизофренія параноїдна, безперервного типу перебігу. Надано рекомендації.

Згідно з судово-психіатричного висновку №215 вбачається, що ОСОБА_1 в період з 11.10.2017 по 23.10.2017 згідно медичної документації хворів на захворювання, передбачене діагнозом F20 «Шизофренія параноїдна, безперервна форма перебігу». З Згідно з висновком експерта, ОСОБА_1 в період з 11.10.2017 по 23.10.2017 згідно медичної документації хворів на захворювання, передбачене діагнозом F20 «Шизофренія параноїдна, безперевна форма перебігу».

Під час проведення судово-психіатричної експертизи, експертом проведено аналіз анамнестичних відомостей, медичної документації, даних теперішнього клінічного дослідження та встановлено, що на теперішній час ОСОБА_3 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді: Шизотипового розладу на фоні резидуально-органічної недостатності з емоційно-вольовою нестійкістю та транзиторними психотичними епізодами в анамнезі (MKX-10: F21; F07.9).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Статтею 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що професійні права, обов`язки лікаря-психіатра, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, у тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, при наданні психіатричної допомоги встановлюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, цим Законом та іншими законами.

Згідно ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я.

Згідно ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, здійсненні їх соціального захисту, наданні їм соціальних послуг або проходженні ними спеціального навчання, можуть бути оскаржені, за вибором таких громадян, до власника закладу з надання психіатричної допомоги, закладу соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, спеціального навчального закладу або уповноваженого ними органу, або у порядку підлеглості до вищого органу чи посадової особи, або безпосередньо до суду.

Суд вважає, що встановлення діагнозів відповідачем здійснювалося відповідно до Закону України « Про психіатричну допомогу», жодних порушень при наданні психіатричної допомоги позивачу встановлено не було.

Твердження ОСОБА_1 про відсутність в нього будь-яких психічних захворювань не ґрунтуються на належних й допустимих доказах та спростовуються наявними у медичній документації відомостями та висновком експерта за результатами проведення судово-психіатричної експертизи.

Вимога позивача про скасування медичного висновку, щодо встановлення діагнозу є необґрунтованою, оскільки даний висновок є частиною медичної документації, яка може бути знищена лише після закінчення встановленого законодавством строку зберігання.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями статті 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає».

Отже, за системним аналізом положень ст. 16 ЦК України та ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа або її представник може оскаржити лише рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу. Інших способів захисту права законодавством не передбачено.

Керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування висновку про наявність психічного захворювання та зобов`язання знищити усі персональні дані відносно нього не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем не зазначено у вимогах про знищення усіх персональних даних відносно нього з якої саме медичної документації потрібно видалити дані (і чи є він там та що саме там зазначено), з яких саме баз і реєстрів обліку потрібно видаляти цю інформацію (і яку саме інформацію), тощо. Тобто вимоги не конкретні, а опосередковані і позовна заява з вимогами в цій частині не уточнювалася і не доповнювалася, що унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, моральна шкода повинна доводитись певними доказами та фактами, з огляду ж на матеріали справи та позовну заяву жодних доказів спричинення моральної шкоди немає.

За таких обставин суд вважає, що позивач не довів вину відповідача в завданні йому моральної шкоди.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про скасування медичного висновку та стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 15, 16, 22, 23, 1167 ЦК України, Законом України «Про психіатричну допомогу», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія» про скасування медичного висновку та стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Сторони по справі:

позивач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Клінічна лікарня «Психіатрія», , юридична адреса: вул. Кирилівська, буд. 103, м. Київ.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 16 лютого 2023 року.

Суддя М. М. Головчак