Номер провадження: 22-ц/813/2931/23
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моторного Євгена Петровича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про припинення договору поруки за споживчим кредитним договором,

встановив:

05.08.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання припиненим договір поруки, що укладений 06.02.2006 року за №014/0049/74/45014/01 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що 06.02.2006 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступника акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/0049/74/45014, на підставі якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 76 000,00 доларів США для придбання житла на первинному ринку.

06.02.2006 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступника акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль») та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №014/0049/74/45014/01, на підставі якого ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають з умов кредитного договору №014/0049/74/45014 від 06.02.2006 року.

У період виконання умов споживчого кредитного договору шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03.09.2008 року. Крім того, було поділено спільне майно у відповідності до умов мирової угоди, яка була затверджена ухвалою Малиновського районного суду м.Одеса від 03.09.2008 року. Згідно умов мирової угоди від 03.09.2008 року, яка затверджена ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 отримала, в рахунок її частки спільного майна подружжя, грошові кошти в сумі 397 700 грн., що еквівалентно 82 000 доларів США; позивачка відмовилася від будь-яких претензій до майна, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , та також відмовилася від майнових претензій до будь-яких підприємств та їх майна, засновником яких є ОСОБА_2 . В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 , з урахуванням частки спільного майна подружжя, зобов`язався виключити ОСОБА_1 з поручителів по споживчому кредитному договору від 06.02.2006 року за № 014/0049/74/450/14 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Згідно заочного рішення від 21.04.2011 року, у 2009 році ОСОБА_2 порушив прийняті на себе зобов`язання по сплаті грошових коштів на підставі споживчого кредитного договору, а тому разом з поручителем повинні відшкодувати банку заборгованість за кредитом, за відсотками по кредиту, за простроченими відсотками та пеню. Сума заборгованості станом на 06.12.2010 року складала 127 030,94 доларів США або 1 008 879, 72 грн. та саме ця сума була солідарно стягнута з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позивачка стверджує, що той факт, що ОСОБА_2 не виконав умови мирової угоди не виключає того факту, що відбулося переведення боргу саме на нього, а тому перед банком повинен відповідати за належне виконання основного грошового зобов`язання за споживчим кредитним договором лише ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила про задоволення позову.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.221-224).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Моторний Є.П. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.02.2022 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-5).

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Райффайзен Банк» просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.02.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с.71, 72, 76, 81-83), у тому числі відповідач ОСОБА_2 у відповідності до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, так як за зареєстрованим місцем свого проживання відсутній (т.2, а.с.84-85).

Колегія суддів також зазначає, що представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» двічі надавала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Банку (т.2, а.с. 60-62, 73).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 15.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 23.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 9 місяців (т. 2, а.с. 18), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина перша, друга статті 554 ЦК України).

Крім того, суд зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Договір поруки підписаний сторонами, а отже кожна із сторін ознайомлена з умовами кредитного договору та договором поруки.

Пунктом 4.1 Договору поруки №014/0049/74/45014/01 від 06.02.2006 року «Строк дії угоди», передбачено, що Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.2 Договору поруки, поручитель підтверджує, що на момент укладання договору поруки вона ознайомлена зі всіма умовами кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згодна виступати поручителем за борговими зобов`язаннями. Будь-яке посилання в тексті цього Договору на положення Кредитного Договору є достатнім для виявлення волі кожної сторони щодо змісту такого посилання.

З огляду на викладені обставини, суд виходив із того, що відповідно до кредитного договору №014/0049/74/45014 від 06.02.2006 року кредит наданий строком на 120 місяців - до 03 лютого 2016 року. Оскільки ОСОБА_1 на момент підписання договору поруки була ознайомлена з кредитним договором та строком дії договору поруки, який був укладений в забезпечення виконання кредитного договору, то суд дійшов висновку про те, що дія договору поруки №014/0049/74/45014/01 року обумовлена дією кредитного договору, тобто припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції на час укладення договору поруки, остання припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Суд першої інстанції зазначив, що аналогічна позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року справа №6-53цс14.

Суд вказав, що 21 квітня 2011 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси були задоволені позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №014/0049/74/45014 від 06.02.2006 року в сумі 127 030,94 доларів США. Дане рішення набрало законної сили 06.05.2011 року та 11.08.2011 року Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист з виконання вказаного судового рішення від 21.04.2011 року.

Згідно п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 із змінами, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Згідно п.4.1 Договору поруки, дія цього договору закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору. Тобто, умовами Договору поруки чітко закріплено строк закінчення договору, а відтак припинення поруки як забезпеченого зобов`язання.

Разом з тим, судом першої інстанції в недостатній мірі було враховано наступне.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (SvetlanaNaumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67 цс 20).

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України, в редакції 2004 року).

Тобто, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ч.4 ст. 559 ЦК України немає.

Тому, висновок суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з тим, що договір поруки не припинив свою дію, оскільки даний договір має діяти до повного виконання кредитних зобов`язань, є помилковим.

Також колегія суддів наголошує на тому, що стягуючи кредитні кошти, у тому числі з поручителя, суд мав перевірити чинність та строк дії договору поруки, незалежно від заявлених вимог про припинення поруки, так як інакше неможливо було б задовольнити позов кредитора, саме у справі про стягнення заборгованості поручитель має пред`явити зустрічний позов або заперечення щодо того, чи є чинною порука. Якщо спір вирішений, то подальше звернення з позовом про визнання поруки припиненою не допускається.

Власне такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та доповнити його мотивувальну частину тим, що в даному випадку позовні вимоги про визнання поруки припиненою не підлягають задоволенню, оскільки існує судове рішення в іншій цивільній справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості, яке в даному випадку переглядається в апеляційному порядку.

В решті оскаржуване судове рішення є законним і обгрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Що стосується розподілення між сторонами судового збору за результатами апеляційного розгляду справи, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку судовий збір не підлягає відшкодуванню заявнику апеляційної скарги, оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги, оскаржуване судове рішення, в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п. 1,2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Моторного Євгена Петровича задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року змінити та доповнити його мотивувальну частину тим, що в даному випадку позовні вимоги про визнання поруки припиненою не підлягають задоволенню, оскільки існує судове рішення в іншій цивільній справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

В решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра