Дата документу 17.02.2023 Справа № 335/3644/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 335/3644/21 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І. А.
Провадження №22-ц/807/437/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У квітня 2021 року Акціонерне товариство «МетаБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 вересня 2006 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» (далі АТ «МетаБанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №28, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 15000 доларів США на строк по 27 вересня 2011 року включно, у порядку та на умовах, передбачених цим договором, зі сплатою 18% річних. Забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором є застава нерухомого майна (іпотека). Згідно з іпотечним договором №201 від 27 вересня 2006 року, предметом іпотеки є належна ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Оскільки, позичальник ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, регулярного щомісячного погашення частини кредиту та відсотків за користування кредитними коштами не здійснювала, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року у справі №2-2173/11 у рахунок погашення заборгованості у розмірі 21473,66 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення становило 170344,09 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності.

Позивач посилаючись на те, що станом на сьогоднішній день рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відповідачами у добровільному порядку та у примусовому порядку через органи виконавчої служби не виконано, внаслідок чого станом на 02 квітня 2021 року є заборгованість по кредиту, стягнута судовим рішенням у розмірі 21473,66 доларів США, просить стягнути 3% річних за кредитним договором у розмірі 1879,68 доларів США.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , 3% річних у розмірі 1879 доларів США 68 центів. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Метабанк» у відшкодування витрат по сплаті судового збору 567,50 грн з кожного.

У січні 2022 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2022 року заяву про перегляд заочного рішення суду повернуто заявникам на підставі ст. 185 ЦПК України, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2022 року про залишення заяви без руху для усунення недоліків.

У серпні 2022 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 повторно звернулися до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду, яку ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, не взяв до уваги, що на час перегляду заочного рішення постановою Запорізького апеляційного суду від 26 липня 2022 року у справі №2-2173/11, скасоване преюдиціальне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року, на яке посилався суд у оскаржуваному наразі рішенні, та ухвалено нове, яким у позові щодо звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. До складу стягнутої суми в порядку ст. 625 ЦК України, тобто до 3% річних у розмірі 1879 доларів США 68 центів безпідставно увійшли різні за своїм походженням суми «проценти на тіло кредиту, проценти на проценти, проценти на пеню та штраф». Вимоги позивача не ґрунтуються на законі про стягнення 3% річних, нарахованих на відсотки у розмірі 1545,76 доларів США, на пеню за прострочення сплати кредиту та відсотків у розмірі 7134,38 доларів США, на штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 2700 доларів США. За порушення грошових зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні).

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, АТ «МетаБанк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн (2481,00 грн Х 100 = 248 100 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 1879,68 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 02 квітня 2021 року (27,8324 за 1 долар США) становить 52316 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасуваання рішення, або неправильне застосуваання норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідачів зобов`язання перед позивачем не виконано, відповідачі в односторонньому порядку відмовилися виконувати взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту та виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року , тому банк має право на стягнення з відповідачів у солідарному порядку 3% річних на підставі частини другої ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності, за останні три роки, які передували подачі такого позову, 3% річних за кредитним договором №28, станом на 02 квітня 2021 року складає 1879,68 доларів США.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що за 27 вересня 2006 року Акціонерний банк «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір №28, за умовами якого ОСОБА_3 було надано кредит у сумі 15000 доларів США на споживчі цілі (поточні потреби) зі сплатою 18 % річних на строк по 27 вересня 2011 року включно (а.с.5-6).

Згідно з п. п. 1.1, 1.2, 2.4, 2.7 Кредитного договору ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання своєчасно здійснити повне погашення кредиту, а також зобов`язання щомісячно (з 1 по 26 число кожного місяця) здійснювати погашення частини кредиту і відсотків за користування кредитними коштами у порядку і розмірах, встановлених Кредитним договором.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вищезазначеним договором є застава нерухомого майна (іпотека).

Згідно з іпотечним договором №201 від 27 вересня 2006 року, предметом іпотеки є належна ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві власності квартира АДРЕСА_2 (а.с.7).

Згідно з п. 1.1 Іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 всіх його зобов`язань за Кредитним договором, включаючи зобов`язання повернути суму наданого кредиту, сплатити відсотки за кредитом, суми комісій, неустойки, будь-яких інших платежів, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати у повному обсязі нанесені збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням Кредитного договору.

Відповідно до звичайних цін, що склалися на момент укладення Іпотечного договору, та на підставі взаємної згоди сторін вартість предмета іпотеки складає 151500 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «МетаБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості у розмірі 21 473,66 доларів США, що еквівалентно 170 344 грн 09 коп, виходячи з курсу валют, встановленого Національним банком України станом на 16 листопада 2010 року, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 10093,52 дол. США, заборгованість за відсотками у розмірі 1545,76 дол. США, пені за прострочення сплати кредиту та відсотків у розмірі 7134,38 дол. США, штрафу за порушення умов Кредитного договором у розмірі 2700,00 дол. США, за укладеним Акціонерним банком «Металург»(правонаступник публічне акціонерне товариство «МетаБанк») з ОСОБА_3 кредитним договором № 28 від 27 вересня 2006 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, в рівних частках по 1/5 частки кожному, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради 06 вересня 2006 року, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У решті позову про визнання за Публічним акціонерним товариством «МетаБанк» права власності на нерухоме майно, виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, відмовлено ( а.с. 11).

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України, договір є однією з підстав виникнення зобов`язання, в силу якого одна сторона (у тому числі боржник) зобов`язана вчинити певну дію на користь іншої сторони, а інша сторона (у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за Кредитним договором, яким їй надано кредит строком до 27 вересня 2011 року включно.

У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитомі процентів за користування коштами, а також пенею за прострочення сплати кредиту та відсотків, штраф за порушення умов Кредитного договору з позичальниці ОСОБА_3 .

Судовим рішенням від 19 липня 2011 року у справі №2-2173/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці ОСОБА_3 перед банком на суму 21473, 66 доларів США та його порушення.

Звернувшись до суду з позовом з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення строку дії кредитного договору (27 вересня 2011 року) у зв`язку з неналежним виконанням боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору, Банк змінив умови кредитування, а саме його строк виконання, нарахувавши при цьому станом на 16 листопада 2020 року заборгованість за Кредитним договором №28, що склала 21473,66 доларів США, що еквівалентно 170344,09 грн, виходячи з курсу валют, встановленого Національним банком України станом на 16 листопада 2010 року (793,27 грн за 100 доларів США), у тому числі: заборгованість за кредитом 10093,52 доларів США, що еквівалентно 80068,86 грн; заборгованість за відсотками 1545,76 доларів США, що еквівалентно 12262,05 грн, пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 7134,38 доларів США, що еквівалентно 56594,89 грн, штраф за порушення умов Кредитного договору 2700 доларів США, що еквівалентно 21418,29 грн, що підтверджує невиконання ОСОБА_3 умов кредитування.

Доказів щодо добровільності виконання вищезазначеного рішення суду, сплати суми заборгованості за Кредитним договором №28 від 27 вересня 2006 року у розмірі 21473,66 доларів США, що еквівалентно 170344,09 грн, яка виникла станом на 16 листопада 2010 року, ОСОБА_3 як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції під час перегляду оскаржуваного рішення не надано.

Отже, у ОСОБА_3 за Кредитним договором №28 від 27 вересня 2006 року існує заборгованість, яка станом на дату звернення до суду із даним позовом становить 21473, 66 доларів США, яка на теперішній час останньою не погашена.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за останні три роки, які передували подачі позову про стягнення таких коштів.

Подібна правова позиція сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-2.

У цій справі АТ «МетаБанк» пред`явило позов 05 квітня 2021 року (а.с.3-4).

Відповідно до розрахунку сума, передбачена статтею 625 ЦК України, 3% річних за період з 01 травня 2018 року по 01 березня 2021 року, виходячи і з суми заборгованості 21473, 66 доларів США становить 1879,68 доларів США (а.с.10).

Тобто, на дату звернення до суду із даним позовом, заборгованість відповідачів перед банком становила 21473,66доларів США, що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року, яке на дату ухвалення оскаржуаного рішення було чинним, оскільки відповідачі заборгованість за кредитним договором не сплатили, АТ «МетаБанк» правомірно розрахував, відповідно до ст. 625 ЦК України, 3% річних, виходячи саме із суми заборгованості 21473, 66 доларів США, за три роки звернення до суду з даним позовом, що становить 1879, 69 доларів США.

Отже, суд прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

Що стосується грошової валюти, в якій було обліковано заборгованість відповідачів, відповідно до ст. 625 ЦК України, то суд першої інстанції правомірно стягнув її саме в доларах США. Свою позицію з цього приводу неодноразово висловлював суд касаційної інстанції у своїх постановах. Зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (14-465цс18) Великою Палатою Верховного Суду викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1045, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що кредитний договір №28 від 27 вересня 2006 року був укладений в іноземній валюті.

Отже, доводи апеляційної скарги, з приводу того, що суд першої інстації мав ухвалити рішення про стягнення 3% річних саме у національній валюті України гривні, є безпідставним.

Не можна погодитись з додови апеляційної скарги, що станом на дату розгляду заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року було скасовано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року, на яке посилався Банк у своїй позовній заяві, оскільки, як правильно наголосив суд першої інстанції, відмовляючи у перегляді заочного рішення,

на дату ухвалення заочного рішення, тобто на 22 червня 2021 року, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року не було скасовано, а тому, у суду не було підстав відмовляти у задоволенні позовної заяви про стягнення 3 % річних, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Крім того, твердження апелянтів, що скасований судовий акт, не породжує жодних правових наслідків, також є помилковими, оскільки відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі№320/5115/17 за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Отже, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року було одним із доказів в рамках даної цивільної справи, яким було встановлено факт не виконання боржниками грошового зобов`язання, і дане рішення не породжувало жодних правових наслідків для відповідачів, а лише забезпечувало примусове виконання зобов`язання.

Оскаржуючи вищезазначене судове рішення від 22 червня 2021 року, з підстав скасування рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2011 року, заявники обрали не вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення (22 червня 2021 року), рішення суду від 19 липня 2011 року, на яке посилався позивач у позовній заяві, було чинним, і у суду першої інстанції не було правових підстав не враховувати факти, встановлені цим рішенням.

Щодо позовних вимог про солідарне стягнення 3% річних з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

З позовної заяви вбачається, що АТ «МетаБанк» просив стягнути на його користь 3% річних в розмірі 1879,68 доларів США солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , посилаючись при цьому на іпотечний договір № 201 від 27 вересня 2006 року, тобто вважав, що саме за іпотечним договором іпотекодавці несуть солідарну відповідальність з боржником.

В матеріалах справи міститься зазначений іпотечний договір з якого вбачається, що в забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за Кредитним договором №28 від 27 вересня 2006 року, 27 вересня 2006 року між АТ «Металург» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (Іпотекодавці) укладено Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Федченко Т.О. за реєстровим №2048 від 27 вересня 2009 року.

Згідно з іпотечним договором №201 від 27 вересня 2006 року, предметом іпотеки є належна ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві власності квартира АДРЕСА_2 (п.1 Іпотечного договору) (а.с.7).

Згідно з п. 1.1 Іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 всіх її зобов`язань за Кредитним договором, включаючи зобов`язання повернути суму наданого кредиту, сплатити відсотки за кредитом, суми комісій, неустойки, будь-яких інших платежів, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати у повному обсязі нанесені збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням Кредитного договору.

Пунктом 2.2 Іпотечного договору передбачено випадки коли іпотекодержатель одержує право стягнення боргу за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до положень ст.ст. 541, 543 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Правовідносини з іпотеки врегульовані як у ЦК України так і у Законі № 898-IV.

Відповідно до Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки передбачено й у статті 575 ЦК України, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (частина четверта статті 3 Закону № 898-IV).

Відповідно до визначення термінів у статті 1 Закону № 898-IV основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються зобов`язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Безпосередньо Законом № 898-IV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а отже, іпотека не може існувати самостійно без основного зобов`язання.

Суб`єктами іпотечних правовідносин Закон № 898-IV визначає іпотекодавця та іпотекодержателя.

Відповідно до визначень, що містяться в статті 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (частина перша статті 11 цього Закону).

Необхідно враховувати, що згідно зі статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону.

Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14).

Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем.

Отже, можна зробити висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).

Законом № 898-IV солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено. Крім того, у цьому Законі в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку`у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі статтями 546, 553, 572, 575 ЦК України порука та застава (зокрема, іпотека) є різними видами забезпечення виконання зобов`язань. А тому приписи інституту поруки не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем за договором іпотеки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження № 14-49 цс 19).

Колегія суддів зауважує, що згідно з дослідженими судом доказами позичальник і майновий поручитель зобов`язалися відповідати перед іпотекодержателем за невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором у межах вартості частини предмета іпотеки, що належить кожному з них.

Таким чином, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 відповідно до Іпотечного договору №201 від 27 вересня 2006 року є саме іпотекодавцями (майновими поручителями), які несуть відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником ОСОБА_3 основного зобов`язання за Кредитним договором №28 від 27 вересня 2006 року, в межах належних їм часток нерухомого майна та в межах його вартості, а саме кв. АДРЕСА_1 , які в свою чергу не є поручителями виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором, отже у них відсутня солідарна відповідальність перед Банком щодо невиконання ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов`язань, а отже не повинні нести солідарну відповідальність разом з ОСОБА_3 щодо погашення суми заборгованості за кредитом, його складовий та коштів на підставі ст. 625 ЦК України, в тому числі 3% річних за невиконання божником умов кредитного договору.

Крім того, відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас, зі змісту позовної заяви АТ «МетаБанк» вбачається, що останній звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних в розмірі 1879,68 доларів США солідарно з боржника ОСОБА_3 та іпотекодавців ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , додавши до позовної заяви іпотечний договір № 201 від 27 вересня 2006 року.

Договорів поруки, які були б укладені з відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №28 від 27 вересня 2006 року, матеріали справи не містять та в позові про них нічого не йдеться.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення з боржника ОСОБА_3 та іпотекодавців з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 коштів в порядку ст. 625 ЦК України (3% річних), суд першої інстанції, належним чином не врахував вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині, не врахувавши відсутності таких підстав для його задоволення.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції підлягає зміні виключивши з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення 3% річних у розмірі 1879, 68 доларів США з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , тобто зазначена сума підлягає стягненню лише з ОСОБА_3 .

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача (ч. 1 статті 141 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України ).

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає зміні, понесені судові витрати АТ «МетаБанк» у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2270 грнпідлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь АТ «МетаБанк».

Щодо компенсації судових витрат за подання апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що хоча апеляційну скаргу задоволено частково, а судове рішення підлягає зміні, проте позовні вимоги фактично підлягають задоволенню в повному обсязі щодо стягнення 3% річних у розмірі 1879, 68 доларів США лише з ОСОБА_3 , тому підстав для розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2021 року у цій справі змінити, виключити з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення 3% річних у розмірі 1879, 68 доларів США з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «МетаБанк» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2270 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 17 лютого 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.