Провадження №2-з/760/460/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва через свого представника звернулася ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_3 , в які просила суд:

- стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) 2 124 548 (два мільйони сто двадцять чотири тисячі п`ятсот сорок вісім) грн 55 коп., отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за договором позики від 13 травня 2021 року, укладеним між громадянкою України ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.Л., зареєстрований в реєстрі за №1785;

- стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Разом із позовною заявою до суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на садибний будинок з нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_3 , який розміщений на земельних ділянках з кадастровими номерами: :01:004:5058, :01:004:5059, :01:004:5060, :01:004:5061, :01:004:5062, :01:004:5063, :01:004:5056.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначає, що ОСОБА_2 частково задовольнила свої вимоги за договором позики на суму 16 655 000 грн, проте загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 до моменту звернення стягнення на предмети іпотеки становив 18 779 548,55 грн, відповідно ОСОБА_2 з урахуванням положень договору іпотеки має право на стягнення з ОСОБА_4 залишку боргу у розмірі 2 124 548,55 грн.

Як зазначає представник заявника, у власності ОСОБА_3 перебуває значна кількість нерухомого майна, проте більшість об`єктів нерухомого майна перебувають під обтяженнями через грошові борги ОСОБА_3 .

Водночас, у власності ОСОБА_3 перебуває садибний будинок з нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_3 , який розміщений на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:004:5058, :01:004:5059, :01:004:5060, :01:004:5061, :01:004:5062, :01:004:5063, :01:004:5056.

07.09.2022 ОСОБА_3 до ДІАМ було подано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта ІУ97.

У випадку ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_3 коштів на користь ОСОБА_2 , остання фізично не зможе виконати рішення суду через наявні обтяження нерухомого майна ОСОБА_3 . Крім того, розуміючи невідворотність відповідальності за договором та необхідність повернення коштів - ОСОБА_3 може відчужити садибний будинок з нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_3 , який розміщений на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:004:5058, :01:004:5059, :01:004:5060, :01:004:5061, :01:004:5062, :01:004:5063, :01:004:5056. Після цього виконання рішення суду, на думку заявника, стане неможливим.

На думку ОСОБА_2 накладення арешту на садибний будинок з нежитловими приміщеннями по АДРЕСА_3 , який розміщений на земельних ділянках з кадастровими номерами: :01:004:5058, :01:004:5059, :01:004:5060, :01:004:5061, :01:004:5062, :01:004:5063, :01:004:5056 буде пропорційним до предмета позову.

Як зазначено у заяві, у ОСОБА_3 існують грошові борги за договорами позики, які були забезпечені іпотекою, у тому числі перед ОСОБА_2 та перед її чоловіком ОСОБА_5 . При тому, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:004:5058, :01:004:5059, :01:004:5060, :01:004:5061, :01:004:5062, :01:004:5063, :01:004:5056, на яких розміщений садибний будинок, також були передані ОСОБА_3 в іпотеку. Тобто, садибний будинок є по суті єдиним майном ОСОБА_3 , на яке у випадку задоволення позову, ОСОБА_2 зможе звернути стягнення та задовольнити свою вимогу за рішенням суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про таке.

Згідно зі ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову.

Одним із видів забезпечення позову є накладення арешту на майно, як це закріплено приписами п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тобто, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, вжиття заходів забезпечення позову має бути співмірними з заявленими позовними вимогами.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

В поданій заяві про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належать відповідачу.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції ). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства ).

Разом з тим, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно позивач не надав доказів права власності відповідача на вказане майна, а також доказів, які б підтверджували відомості про вартість такого майна.

Відсутність відомостей про вартість нерухомого майна, на яке позивач просить накласти арешт не дає змоги визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Крім того, позивач має довести, що в разі невжиття заходів забезпечення існує загроза невиконання рішення суду чи ускладнення його виконання або ефективного захисту чи поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, представник позивача всупереч вищевказаних вимог, не надав до суду доказів того, що відповідач має реальні наміри на відчуження нерухомого майна.

Разом з тим, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а представником позивача не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів представника позивача, судом не встановлено розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, оскільки не надано докази права власності на майно та вартість майна, на яке представник позивача просить накласти арешт, а тому суд відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись статями 149-153, 260, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Г.О. Козленко