Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/5308/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22.03.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., секретар судового засідання Конар В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, третя особа: Виноградівська державна нотаріальна контора,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, третя особа: Виноградівська державна нотаріальна контора.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивача батько ОСОБА_4 , останнє місце проживання якого було: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 залишись спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки сільської ради за №02-10/235 від 13.05.2010 pоку, спадковий будинок рахується за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

На момент смерті спадкодавця разом з ним проживала його дружина ОСОБА_5 , яка фактично спадщину прийняла, оскільки проживала на день смерті спадкодавця в спадковому будинку разом з ним.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє місце проживання якої було: АДРЕСА_1 . За життя не здійснила державну реєстрацію спадкового майна.

ОСОБА_5 залишила заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на час смерті заповіла дочці ОСОБА_1 .

Після смерті матері позивач на протязі шести місяців звернулась до Виноградівської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини за заповітом, однак свідоцтво про право на спадщину не отримала у зв`язку з тим, що будинок рахується за покійним батьком.

Відповідач у справі (рідний брат позивача) ОСОБА_2 , на момент смерті із спадкодавцями не проживав, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.102).

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Розгляд справи проведено в порядку визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивача батько ОСОБА_4 , останнє місце проживання якого було: АДРЕСА_1 (а.с.13,15).

Після смерті ОСОБА_4 вікдрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.70).

Згідно довідки сільської ради за №02-10/235 від 13.05.2010 pоку, зазначений будинок рахується за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 549 ЦК України (1963 року) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, який визначається відповідно до ст. 525 цього ж Кодексу, а спадкоємцями за законом першої черги є в рівних долях діти, дружина та батьки померлого (ст.529 ЦК України).

На момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 разом з ним проживала його дружина ОСОБА_5 , яка спадщину прийняла у порядку ст. 549 ЦК України (1963 року), фактично як єдиний спадкоємець вступила в управління та володіння спадковим майном (а.с.72).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не відкривалась (а.с.56).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє місце проживання якої було: АДРЕСА_1 , за життя не здійснила державну реєстрацію спадкового майна отриманого після смерті ОСОБА_4 (а.с. 23, 58, 70).

Разом з тим, за життя ОСОБА_5 залишила заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на час смерті заповіла дочці ОСОБА_1 (а.с. 10-11, 75, 76).

Після смерті матері позивач 10.06.2010 року звернулась до Виноградівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері щодо оформлення спадщини за заповітом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу щодо належності спадкового майна спадкодавцеві (а.с.24,57).

У свою чергу відповідач у справі (рідний брат позивача) ОСОБА_2 , на момент смерті батьків із ними не проживав, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав, що встановлено в судовому засіданні та підтверджується копією спадкової справи після смерті ОСОБА_5 та відповіддю державного нотаріуса про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась (а.с.57-58,56).

Згідно довідки №298 від 25 травня 2022 року, виданої КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» станом на 01.01.2013 року на житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , із загальною площею житлового будинку - 36,7 кв.м., в тому числі житловою - 15,9 кв.м., правовстановлюючі документи не виготовлялися, та вартість станом на травень 2022 року становить 26037 (двадцять шість тисяч тридцять сім) грн. Житловий будинок надвірними будівлями в АДРЕСА_2 , рахується за ОСОБА_4 (а.с.18-21).

Відповідно до Технічного паспорту від 19.05.2022 року на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позначений в технічному паспорті літерою «А»- рік спорудження 1950», з господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею «Б», вбиральнею «Г», хвіртка №1, огорожа №2, та розміщений на земельній ділянці площею 52,4 м2 під основною будівлею (а.с.19-21).

Відповідно до статей 10-13 розділу III Інструкції про порядок реєстрації будинків і садиб у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 p., затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 року (втратив чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту, запис у погосподарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Відповідно до ч 2. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інституція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56 Тимчасове положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, (передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад ухвалення органами місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Відповідно до роз`яснень «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду: лист від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13- по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Однак, згідно із правилами, встановленими Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (п. 4.15, 4.18), для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Проаналізувавши встановлені обставини суд прийшов до висновку, що умови для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку відсутні. Відтак, невизнане право позивача, набуте ним шляхом переходу права власності в порядку спадкування, підлягає судовому захисту у обраний ним спосіб, передбачений законом.

Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог, суд приймає рішення про повне задоволення заявлених вимог.

Процесуальні витрати позивач залишає за собою, відповідно до ст. 141 ЦПК УКраїни.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, 267, 268, 280, 281, 284, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_1 , мешканкою АДРЕСА_1 право власності в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , із загальною корисною площею житлового будинку - 36,7 кв.м., в тому числі житловою - 15,9 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття до Закарпатського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 22.03.2023 року.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк