ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Таскомбанк про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до Акціонерного товариства Таскомбанк, про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовани тим, що 23 травня 2016 року він на адресу АТ «Таскомбанк» подав заяву-договір №208/2529507-СК про відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки.

На підставі зазначеної заяви ним було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Класична», зі строком дії кредитного ліміту 365 днів з моменту повідомлення банком про факт встановлення кредитного ліміту із автоматичним продовженням дії картки.

При цьому, формуляр підписаної ним заяви не містив жодних умов щодо процентної ставки, неустойки, комісій та інших платежів і конкретного розміру кредитного ліміту. Ним було отримано кредит у сумі 29900,00 грн., а в рахунок погашення боргу було сплачено 52269,80 грн., тому вважає, що на його користь підлягає стягненню надміру сплачена сума кредиту у розмірі 22369,80 грн.

Вище вказане стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, укладеного з АТ «Таскомбанк», застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути на його користь з АТ «Таскомбанк» надміру сплачені кошти в загальному розмірі 22369,80 грн та судові витрати на користь держави (а.с.1-10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю (а.с.97-101).

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що укладений між сторонами правочин суперечить положенням ст.11 Закону України Про захист прав споживачів, ст.ст.549, 551, 626, 628, 634, 638, 1054, 1056-1, 1049 ЦК України, що є підставою для визнання такого правочину недійсним та в розумінні ст.1212 ЦК України, із поверненням безпідставно отриманих коштів (а.с.103-112).

АТ Таскомбанк своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року належить залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2016 року ОСОБА_1 було підписано заяву до ПАТ «Таскомбанк» про відкриття поточного рахунку та укладено договір №208/2529507-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки зі встановленням кредитного ліміту з Додатком №1 про умови надання та обслуговування кредитної лінії, який ним підписано. (а. с. 13-14,64).

З Додатку №1 до заяви-договору №208/2529507-СК вбачається, що в ньому прописано умови надання та обслуговування кредитної лінії, він містить графік платежів, розрахунок сукупної вартості кредитного ліміту та реальної процентної ставки за користування кредитним лімітом.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 було підписано заяву про безготівкове перерахування коштів від 23 травня 2016 року з проханням перерахувати з його рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на підставі заяви-договору №208/2529507-СК від 23 травня 2016 року грошові кошти в сумі 29900,00 грн. на реквізити АТ «Дельта Банк» (а.с. 63).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керувався нормами матеріального права, а саме ст.ст. 207, 208, 215, 536, 626, 627, 628, 629, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст.6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, виходив із того, що при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився із ними. Своїм підписом на досліджених судом документах споживач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування та вчинив дії на отримання кредитних коштів, фактично їх отримав та в подальшому здійснював дії на погашення кредитної заборгованості на погоджених сторонами умовах протягом тривалого часу, тим самим підтвердивши своє волевиявлення на укладання та підписання договору саме з такими умовами, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та зазначив, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, а, відтак, його зобов`язання відповідно до умов договору не вважаються припиненими, враховуючи його повну обізнаність про такі умови та погодження з ними в момент укладання спірного кредитного договору, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

При цьому колегія суддів відзначає, що незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Такого висновку дійшов Цивільний Касаційний Суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 12 квітня 2022 року у справі №756/6038/20.

Разом з цим, враховуючи усталену судову практику в розгляді спірних питань, колегія суддів враховує, на виконання ст. 263 ЦПК України, також висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 726/2129/16-ц провадження №61-44041св18, де зазначене наступне.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог.

Колегія суддів відзначає, що, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме у сумі 29900 грн., в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Доводи апеляційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій дійшов правильних висновків про відсутність ознак нікчемності будь-яких умов договору, оскільки такі умови обумовлені у договорі у відповідності до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Лише установивши нікчемність умов договору, в силу положень частини другої статті 215 ЦК України, що не потребує визнавати їх недійсними у судовому порядку, оскільки вони є недійсними в силу закону, позивач має право на перерахунок суми заборгованості з урахуванням нікчемності відповідних умов договору, однак не на підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, як про це просив позивач, чому судом першої інстанції вірно надано правову оцінку.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно визначено характер спірних правовідносин та матеріальні норми права, якими ці правовідносини регулюються.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта