КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3741/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року у справі за позовом Адміністрації Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення із службової квартири та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення із службової квартири та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Державній прикордонній службі та був звільнений з неї указом Президента України від 31 серпня 2019 року за № 346/2019.

Під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України

ОСОБА_1 був забезпечений постійною житловою площею за місцем служби за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,64 кв. м, житловою площею 28,41 кв. м. Зазначену квартиру ОСОБА_1 станом на момент подання позовної заяви не здав.

У подальшому ОСОБА_1 було переведено для проходження військової служби до Адміністрації Державної прикордонної служби України, де він був забезпечений службовою житловою площею для тимчасового проживання на період проходження служби, у вигляді 3-кімнатної службової квартири

АДРЕСА_2 (у подальшому, відповідно до розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві від 03 березня 2018 року № 116 поштову адресу було змінено на номер будинку з «3-А» на «5-Б») на родину з 4-х осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (дочка).

Після звільнення з військової служби та виключення з усіх видів забезпечення ОСОБА_1 листом Адміністрації Державної прикордонної служби від 02 червня 2020 року за вих. № 0.704-5764/0/6-20 було повідомлено про необхідність здачі службового житла (службової квартири

АДРЕСА_3 ) та запропоновано у добровільному порядку вивільнити та здати зазначене службове житло, що відповідачами зроблено не було.

Позивач у позові посилався на те, що невиконання відповідачами законних вимог Адміністрації Державної прикордонної служби щодо виселення із службового житла порушує соціальні права інших військовослужбовців та членів їх сімей, які перебувають на обліку та в списках осіб, що потребують отримання службового житла.

Враховуючи викладене, Адміністрація Державної прикордонної служби просила суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із службової квартири за адресою: АДРЕСА_4 та зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 знятись із реєстрації за вищевказаною адресою.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року позовну заяву Адміністрації Державної прикордонної служби України залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу, посилався на те, що висновки суду не відповідають положенням ст.124 ЖК Української РСР, згідно якої робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кривенко В.В., проти задоволення скарги заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року - без змін.

В подальшому, Адміністрація Державної прикордонної служби України подала касаційну скаргу й постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року касаційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді справи представник Адміністрація Державної прикордонної служби України Бєляєв В.М. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач у справі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та представник відповідача ОСОБА_5 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважають рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просили залишити його без змін.

Крім того, відповідач у справі ОСОБА_1 звернув увагу апеляційної інстанції на те, що він на даний час продовжує проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_5 про що надав відповідну довідку №331/148 від 31 січня 2023 року. Також відповідач зазначив, що посилання позивача про забезпечення його постійним житлом в м. Одесі у 2001 році не відповідає дійсності, оскільки квартира АДРЕСА_6 хоч і розподілялася на його сім`ю із трьох осіб, однак в подальшому він розірвав шлюб із ОСОБА_6 , написав рапорт про здачу вказаної квартири як службової і перевівся служити в інше місце, де іншого житла, крім спірної квартир, не отримував. А житло, яке надавалося як службове ним було здано, про що свідчить акт від 15 січня 2017 року. З врахуванням того, що він прослужив у Державній прикордонної службі більше 35 років, має на утриманні двох малолітніх дітей на яких також видалася житлова площа при виділенні спірної квартири, іншого житла у власності чи користуванні він не має, тому просив залишити рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідачів у справі та їх представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі та був звільнений з неї Указом Президента України від 31 серпня 2019 року за №346/2019.

Під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України забезпечувався постійною житловою площею за місцем служби за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,64 кв.м., житловою площею - 28, 41 кв.м., дане підтверджується списком військовослужбовців та членів їх сімей ПдНПВ України, які взяті на облік по місту роботи для отримання житла у м. Одеса, а також протоколом № 4 засідання гарнізонної комісії Південного напряму ПВУ від 25 жовтня 2001 року про розподіл виділених квартир.

В подальшому ОСОБА_1 було переведено для проходження військової служби до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - АДПСУ), де він був забезпечений службовою житловою площею, для тимчасового проживання на період проходження служби, у вигляді 3-кімнатної службової квартири АДРЕСА_7 (в подальшому, відповідно до розпорядження Шевченківської РДА в м. Києві від 03.03.2018 № 116 поштову адресу було змінено на номер будинку з «3-А» на «5-Б») на родину з 4-х осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_4 (дочка), наведене підтверджується витягом з розпорядження Дарницької районної у місті Києві Державної Адміністрації від 20.04.2018 за № 255, а також Ордером № 016075 на право зайняття службового жилого приміщення.

Право власності на квартиру АДРЕСА_3 було набуто за договором міни 1 окремим відділом капітального будівництва Державної прикордонної служби України в 2018 році на підставі договору міни від 03.04.2018, право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності - 25561111, форма власності - державна, що підтверджується копією акту приймання-передачі та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві Державної адміністрації від 11.04.2018 № 199 зазначену квартиру було включено до числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України.

Після звільнення з військової служби та виключення з усіх видів забезпечення Відповідачу 1 листом АДПСУ від 02.06.2020 за вих. № 0.704-5764/0/6-20 було повідомлено про необхідність здачі службового житла (службової квартири АДРЕСА_3 ) та запропоновано у добровільному порядку вивільнити та здати зазначене службове житло.

Проте, як встановлено у судовому засіданні, відповідачами вказане житло не звільнено.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що службове житло за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач отримав у жовтні 2001 року за місцем служби в м. Одеса на склад сім`ї в 3 особи: він, дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7 .

В подальшому 19 грудня 2005 року - шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , було розірвано.

Як було встановлено, у вказаній квартирі залишилися проживати колишня дружина та донька. Вказана обставина сторонами у справі не оспорювалася.

В подальшому, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 скористалися своїм правом на приватизацію житла, в рівних долях приватизували службове житло за адресою: АДРЕСА_1 , та 28 квітня 2012 року відчужили, що підтверджується договором дарування.

Таким чином, з 2005 року ОСОБА_1 вважався особою, яка штучно погіршила житлові умови та відповідно до ст. 35 ЖК мав право стати на облік громадян, потребуючих поліпшення житлових умов лише після п`яти років з моменту погіршення житлових умов. Отже, він мав право на поліпшення житлових умов та отримання службового житла лише після грудня 2010 року.

В подальшому, на законних підставах, а саме на підставі розпорядження №255 від 20.04.2018 року в.о. голови Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 отримав службову квартиру на склад сім`ї 4 особи: ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Вирішуючи вказаний спір суд першої інстанції дійшов висновку, про безпідставність доводів позивача щодо забезпечення відповідача як військовослужбовця та членів його родини іншим житлом, крім як спірною квартирою, а також з врахуванням того, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , при цьому виселення відповідачів із спірної житлової квартири без надання іншого є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла відмовив в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

У відповідності до пункту 43 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення (стаття 119 ЖК України, постанова від 04 лютого 1988 року № 37), до нього віднесено військовослужбовців Державної прикордонної служби до одержання ними постійного жилого приміщення.

Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом полягає в тому, що це право обмежується часом. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Проживання у службовому житлі після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли певних осіб не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки стаж військової служби ОСОБА_1 в органах Державної прикордонної служби становить більше 35 років, спірне службове житло набуте ним правомірно, з огляду на положення абзацу третього статті 125 ЖК України відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення, після його звільнення із служби.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення відповідачів зі спірного службового житла, оскільки належних та допустимих доказів забезпечення відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітніх дітей іншим житловим приміщенням позивачем не надано.

Посилання позивача на забезпечення ОСОБА_1 житловим приміщенням в м. Одесі за час проходження ним там служби у 2001 році не може свідчити про таке забезпечення, оскільки квартира АДРЕСА_8 , хоч надавалася відповідачу ОСОБА_1 як військовослужбовцю військової частини НОМЕР_2 при проходженні служби в ПдН ПВ України, однак на інший склад сім`ї : ОСОБА_1 - військово службовець, ОСОБА_6 - дружина, та ОСОБА_7 дочка. Із наданих доказів у справі вбачається, що відповідач ОСОБА_1 права власності в порядку приватизації на вказану квартиру не набував, що спростовує позовні вимоги позивача у в цій частині.

Профільним Законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому сам порядок забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей жилими приміщеннями визначається постановою Кабінету Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (далі - Порядок) (і чинною до 02 квітня 2021 року Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року № 1040, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 року за № 16/14707).

Згідно із абзацами 1, 3 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзац 4 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Зазначені положення кореспондують положенням абзацу 3 пункту 3 Порядку та пункту 1.5 Інструкції.

Разом із тим, колегія суддів враховує, що вище вказані нормативні акти : постанова Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 та Інструкція про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року № 1040, були ухвалені після надання відповідачу ОСОБА_1 та членами його попередньої сім`ї квартири в м. Одесі, тому на думку колегії суддів не може бути підставою для врахування при вирішенні вказаного спору щодо виселення із спірної квартири АДРЕСА_3 , яка була надану відповідачу ОСОБА_1 та членам його нової родини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 уже згідно до порядку визначеного вище вказаними нормативними актами (постановою КМУ №1081 від 03 серпня 2006 року та Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом АДПСУ №1040 від 20 грудня 2007 року).

При цьому із наданих відповідачем письмових доказів (Акту приймання-передавання жилої площі у відомчому гуртожитку ОКОіЗ ДПС України від 15 січня 2017 року) вбачається, що ОСОБА_1 при отриманні вказаної службової квартири було дотримано положень вище вказаних нормативних актів та здано попереднє службове житло.

Виходячи зі змісту статей 48, 118, 119, 124, 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на звільнених з військової служби військовослужбовців, які не були забезпечені житлом для постійного проживання в межах норми.

Таким чином доводи апелянта про те, що перед відповідачем ОСОБА_1 , як військовослужбовцем, держава виконала свій обов`язок, передбачений частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та забезпечила його житловим приміщенням для постійного проживання в м. Одесі, з можливістю приватизації, право на яку реалізовано членами його сім`ї, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із копії договору дарування від 28 квітня 2012 року (а.с.51 т.1) вбачається, що квартира АДРЕСА_8 була приватизована колишньою дружиною відповідача ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_10 у 2012 році, тобто в період, коли ОСОБА_1 не проживав із ними та на той час мав іншу сім`ю та малолітніх дітей у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 .

Із витягу із ДРРПНМ від 20 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 не має на праві власності іншого житла.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на необхідність врахування інших обставин при вирішенні питання про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї зі службового житла у місті Києві, зокрема у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, пов`язаного із військовою агресією рф проти України ОСОБА_1 призваний на військову службу та проходить дану службу на даний час у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_5 (довідка №331/148 видана 31 січня 2023 року начальником штабу - заступником командира військової частини НОМЕР_1 ).

За військовослужбовцями, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (абзац 2 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З урахуванням того, що спірне службове житло було надано військовослужбовцю ОСОБА_1 та членам його сім`ї на період проходження військової служби, при цьому станом на час розгляду справи він продовжує перебувати на військовій службі, відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітніх дітей зі службової квартири на підставі статті 124 ЖК України.

Зазначений спосіб реалізації прав позивача, як власника службового житла, колегія суддів вважає таким, що не відповідатиме критерію законності втручання у право на житло військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 761/18533/20.

Також колегія суддів, перевіряючи доводи позивача у частині виселення відповідача та членів його родини серед яких двоє малолітніх дітей, які не забезпеченні житлом враховує і практику ЄСПЛ у застосуванні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Установивши, що відповідачі у справі вселилися у спірне приміщення на законних підставах, постійно проживають у ньому та зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Істотними обставинами, що впливають на оцінку законності оскаржуваних рішень є те, що позивач на спільному засіданні Адміністрації та житлової комісії ДПС України ( протокол від 12 квітня 2018 року №75, наказ від 05 квітня 2018 року № 211-АГ та протокол від 26 березня 2018 №74, наказ від 05 квітня 2018 року №203-АГ, листи від 12 квітня 2018 року №0.721-3532/0/6-18 №0.721-3302/0/6-18) перевіряв підстави та необхідність забезпечення відповідача та членів його родини службовим житлом та в подальшому просив Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію затвердити вказане спільне рішення та видати ордер на вселення у спірну квартиру АДРЕСА_9 ( на даний час 5-Б) (а.с.24 т.1).

Крім того, позивач не довів і судами не встановлено, що у відповідачів наявне інше житло, у якому вони можуть проживати.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій справі.

Наведе узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 676/5666/16-ц , від 09 березня 2021 року у справі № 753/598/17 , від 01 квітня 2020 року у справі № 759/4907/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 759/14973/17, від 16 лютого 2022 року у справі № 465/7432/16-ц, від 09 червня 2022 року у справі № 308/4884/14, від 15 серпня 2022 року у справі № 761/17609/18).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв