Номер провадження: 22-ц/813/2275/23
Справа № 493/1011/21
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Балтської міської ради про визнання права на земельну частку (пай),-

ВСТАНОВИВ:

05 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Балтського районного суду Одеської області з позовом до Балтської міської ради про визнання права на земельну частку (пай) (а.с.1-3).

01 листопада 2021 року рішенням Білтського районного суду Одеської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено (а.с.80-83).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд рішення Балтського районного суду від 01.11.2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.88-90).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судове засідання призначено на 02 лютого 2023 року об 13 год 20 хв.

Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, також апеляційним судом не отримувалось клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Учасники справи про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачки щодо поважності причин пропуску строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки розпаювання земель проводилось у 1995 році та було загальновідомим фактом, а тому позивачка, як член КСП «Авангард», повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-03 № 0003 від 27.10.1995 року. Відповідно з моменту порушення її прав пройшло більше 3 років, а доказів, які б вказували на поважність таких причин, позивачкою не надано.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 27.07.1994 року ОСОБА_1 була прийнята в члени колгоспу «Авангард». З 01.10.1994 року позивачка перебувала у декретній відпустці, а 29.01.2000 року була звільнена з членів КСП «Авангард» у зв`язку з реформуванням господарства в СБК «Гольма», що підтверджується копією трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 , виданої 10.08.1994 року ( а.с. 6)

Згідно копії архівної довідки № 06-04/Д-1-2, виданої архівним відділом Балтської районної державної адміністрації Одеської області від 12.01.2018 року, в протоколі засідання правління КСП «Авангард» № 18 від 26.12.1994 року було вирішено ОСОБА_1 прийняти в члени КСП «Авангард» та надати їй роботу (а.с. 8)

Відповідно до копії архівної довідки № 06-04/Д-2-2, виданої архівним відділом Балтської районної державної адміністрації Одеської області від 12.01.2018 року, 29.01.2000 року на загальних зборах КСП «Авангард» було прийнято рішення про реорганізацію підприємства в сільськогосподарський багатофункціональний кооператив «Гольма», який став правонаступником КСП «Авангард» (а.с. 9)

27.10.1995 року Гольмянською сільською радою народних депутатів КСП «Авангард» був виданий Державний акт на право колективної власності на землю, згідно якого у колективну власність передано 5426 гектарів землі в межах згідно з планом (а.с. 13-16).

Згідно додатку № 1 до Державного акту ОД-03 №0003 список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, які мають право на земельну частку (пай), складає 1005 осіб, в переліку яких ОСОБА_1 не значиться (а.с. 17-44).

Судом зазначено, що так, як дані правовідносини виникли до моменту набрання чинності ЦК України 2003 року, то до вказаних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.

Звертаючись з апеляційною скаргою апелянт вказує, що ані позивач, ані відповідач не звертались із заявою про застосування строків позовної давності як того потребує ч.3 ст.267 ЦК України. Також, апелянт наголошує, що якщо враховувати позовну давність то її строк необхідно рахувати з моменту надання відповіді Балтською міською радою щодо права ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки, а саме з 09.06.2021 року.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, вважає їх неспроможними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Отже, відповідно до чинного, на момент виникнення правовідносин, законодавства, для застосування строків позовної давності не передбачалось обов`язкової наявності заяви однієї зі сторін про застосування вказаного строку.

Слід наголосити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги є такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт наголошує, що строк позовної давності слід відраховувати від дати надання відповіді Балтської міської ради, а саме від 09.06.2021 року.

Щодо вказаних доводів колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до п. п. 1,2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат направо на земельну частку(пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Виходячи із обставин справи, слід наголосити на тому, що оскільки розпаювання земель проводилось у 1995 році, та було загальновідомим фактом, а тому позивачка, як член КСП «Авангард», повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-03 № 0003 від 27.10.1995 року.

ОСОБА_1 і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі наголошує на тому, що на момент розпаювання земель вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а саме до 2001 року, так як 1998 року народила дочку ОСОБА_2 .

В свою чергу, колегія суддів наголошує на тому, що в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 , відповідно до якого матір`ю дитини є ОСОБА_1 , проте датою народження дитини є ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших відомостей до суду надано не було.

Також в матеріалах справи наявна довідка архівного відділу Подільської районної державної адміністрації Одеської області, згідно якої в документах колективного сільськогосподарського підприємства «Авангард» с. Гольма Балтського району Одеської області за 1994-1995 року відомостей щодо надання ОСОБА_1 відпуски по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку не знайдено.

Тому, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо того, що доводи позивачки щодо поважності причин пропуску строку позовної давності є необґрунтованими.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на земельну частку (пай) у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Виходячи з того, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Балтського районного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Балтської міської ради про визнання права на земельну частку (пай) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 13.02.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.