ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м.Суми

Справа №592/2031/22

Номер провадження 22-ц/816/220/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Лермонтова Наталія Миколаївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жалковського Володимира Юрійовича на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2022 року в складі судді Котенко О.А., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 05 грудня 2022 року, -

в с т а н о в и в :

18 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,99 кв.м, житловою площею 41,70 кв.м, кількість кімнат 3 (три).

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22 серпня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі під час якого було придбано спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2019 року за ціною 405700 грн, які були сплачені перед укладенням договору. За домовленістю подружжя квартира була зареєстрована на позивача і відповідача в рівних частках, однак для придбання квартири були витрачені кошти позивача, які належали особисто йому. 08 червня 2017 року заявником був укладений спадковий договір з ОСОБА_3 , яка є його двоюрідною бабусею. За умовами спадкового договору позивач зобов`язався виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_3 і в разі її смерті набував право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті ОСОБА_3 позивач оформив на себе право власності на вказане домоволодіння, а 30 серпня 2019 року продав його та отримав в особисту приватну власність 533951 грн. 16 вересня 2019 року вказані особисті кошти в сумі 405700 грн були витрачені на придбання спірної квартири, а тому заявник вважає, що квартира була придбана за його особисті кошти. При цьому оформлення квартири на обох з подружжя не змінює природи коштів, витрачених на її придбання. Подружжя не мало інших заощаджень, крім особистих коштів позивача, впродовж подружнього життя отримувало скромні доходи, яких ледь вистачало на існування сім`ї. За вказаних обставин заявник просить позов задовольнити.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Жалковський В.Ю., посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за рахунок отриманого у особисту приватну власність домоволодіння за умовами спадкового договору, заявник набув у особисту власність спірну квартиру так як кошти від продажу домоволодіння також є особистими. Звертає увагу, що спірна квартира була придбана через 17 днів після продажу домоволодіння, тобто квартира була придбана саме за отримані від продажу будинку кошти, а не за спільні кошти подружжя, яке не мало ніяких спільних заощаджень для цього.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що спірну квартиру придбали за спільні кошти подружжя, її реальна вартість становила 22000 доларів США, а не за 405700 грн, тобто оціночну вартість, яка була вказана в договорі. Засвідчений нотаріусом факт оформлення договору купівлі-продажу квартири на обидві сторони свідчить про добровільний намір придбати житло в інтересах сім`ї та за спільні кошти подружжя. Позивачем не доведено, що всі отримані кошти від продажу домоволодіння ним були розміщені в індивідуальному сейфі у банку, як і не спростовано пояснення свідка ОСОБА_4 , який є чоловіком сестри позивача ОСОБА_5 , який пояснив суду, що частину коштів з продажу домоволодіння позивач передав своїй сестрі. До того ж, договір про придання у спільну часткову власність спірної квартири недійсним не визнавався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника адвоката Жалковського В.Ю., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 22 серпня 2014 року по 06 травня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 11, 75).

08 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 спадковий договір, за умовами якого зобов`язався виконувати передбачені в ньому розпорядження відчужувача і в разі її смерті набував право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22-25).

30 серпня 2019 року ОСОБА_1 продав зазначений будинок і земельну ділянку за 533951 грн (а.с. 18-21).

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу набули у власність у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,99 кв.м, житловою площею 41,70 кв.м, кількість кімнат 3 (три). Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1735, за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за ціною 405700 грн, які були сплачені продавцю перед укладанням договору купівлі-продажу (а.с. 12-17).

Пунктами 7, 8 договору купівлі-продажу квартири від 16 вересня 2019 року передбачено, що сторони підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору. Цей договір підписується сторонами добровільно при здоровому розумі та ясній пам`яті. Договір повністю відповідає волевиявленню сторін договору, сторони розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, волевиявлення сторін є вільним і відповідає внутрішній волі.

Нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взаємно підтвердили один одному надання згоди на укладання договору про купівлю кожним з них по 1/2 частці квартири, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомого майна, є їх спільною сумісною власністю, договір купівлі-продажу відповідає інтересам сім`ї, умови купівлі попередньо обговорено і є вигідними для них, а укладання договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 94).

Свідок ОСОБА_4 , який є чоловіком сестри позивача, суду першої інстанції пояснив, що спірна квартира була придбана позивачем за кошти від продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_3 . З суми вирученої від продажу будинку та земельної ділянки позивач передав своїй сестрі ОСОБА_6 500 доларів США. Від рідних та сім`ї ОСОБА_1 він не чув, що кошти для придбання квартири передавала мати ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідачки, суду пояснила, що її донька та ОСОБА_1 жили на квартирі, доглядали за бабусею позивача, який продав спадок і подружжя вирішило придбати квартиру. Сестра позивача ОСОБА_8 була дуже обурена, що всі кошти від продажу будинку залишаться позивачу. 03 вересня 2019 року свідка запросили подивитися квартиру, позивач сказав, що треба 1/2 частину грошей віддати сестрі ОСОБА_9 . Позивач знав, що у свідка були заощадження, оскільки вона була підприємцем. З 2014 року свідок отримує мінімальну пенсію. ОСОБА_1 сказав, що треба 11000 доларів США для придбання квартири, тому свідок позичила у двоюрідного брата ОСОБА_10 5000 доларів США та додала 6 доларів США своїх заощаджень. Напередодні укладення угоди свідок принесла та особисто передала позивачу 11000 доларів США, а після підписання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 сказав, що все було по закону, договір укладений за кожним по 1/2 частині квартири.

Судом також встановлено, що свідок ОСОБА_7 отримувала офіційно доходи в мінімальному розмірі (а.с. 162-163).

Матеріали справи також містять докази щодо працевлаштування сторін, сум отриманих позивачем та відповідачкою доходів за час перебування у шлюбі (а.с. 70-74, 116-119, 122-125, 128-136, 159-161).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що показання свідків не є належним доказом джерела походження грошових коштів, за які була придбана спірна трикімнатна квартира. Крім того суд вважав, що позивач дійсно отримав в особисту приватну власність кошти від продажу спадкового майна, але не довів, що саме особисті кошти були витрачені на придбання квартири. Зокрема, кошти від продажу спадкового майна не перебували на депозитному рахунку позивача, тому суд виходив з недоведеності придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_1 . Доказами не підтверджено які саме кошти передавалися для придбання квартири і в якій частині (повністю чи частково): за особисті кошти ОСОБА_1 , заощадження сторін чи їх близьких родичів.

Також місцевий суд дав оцінку укладеному договору купівлі-продажу спірної квартири та нотаріально посвідченій заяві подружжя. Зокрема, суд зазначив, що сторони в договорі самостійно визначили, що квартира придбавається на умовах спільної часткової власності по 1/2 частині кожним, що є істотною умовою договору, що їх волевиявлення було вільним, відповідало їх внутрішній волі, і в частині придбання квартири на умовах спільної часткової власності договір не визнаний недійсним, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними і відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З огляду на встановлені у справі обставини та наявні письмові докази, суд дійшов правильного висновку, що сторони набули спірну квартиру за спільні кошти, а протилежного в суді не доведено.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Наведені в апеляційній скарзі доводи представника позивача належними доказами не підтверджені, а ґрунтуються лише на припущеннях. Як зазначав суд першої інстанції стороною позивача не надано належних доказів придбання спірної квартири виключно за особисті кошти ОСОБА_1 . Так само не доведено розміщення отриманих коштів від продажу домоволодіння за спадковим договором на депозитному рахунку у банку, а доводи апеляційної скарги про розміщення відповідних коштів у банківському сейфі не підтверджують яку саме суму було розміщено.

Крім того, стороною позивача не доведено, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено всупереч волевиявленню позивача та відповідачки, тобто що житло було придбано не кожним з подружжя по 1/2 частині, а як особисте майно позивача. ОСОБА_1 не оспорював договір купівлі-продажу спірної квартири, не спростував засвідчене нотаріусом спільно з відповідачкою волевиявлення на придбання квартири по 1/2 частці, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомого майна, є їх спільною сумісною власністю, а договір купівлі-продажу квартири відповідає інтересам сім`ї, умови придбання попередньо обговорено і є вигідними для сторін, а укладання договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування чи зміни даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Жалковського Володимира Юрійовича залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина