Справа № 466/9226/22
Провадження № 2/466/702/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді Зими І.Є.

при секретарі Колодій Я.П.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 2041,92 доларів США та судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що 28.12.2021р. він надав ОСОБА_2 в борг 2000 доларів США. Останній зобов`язався повернути позичені кошти до 01.03.2022р., про що власноручно написав розписку. Однак станом на день звернення до суду, відповідач свої зобов`язання не виконав, заборгованість залишається не погашена. Станом на день подачі позову, тобто 17.11.2022р. розмір боргу становить 2000 доларів США. Враховуючи наведене, позивач змушений звернутись до суду із даними вимогами. Крім суми основного боргу, в силу ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми, що становить 41,92 доларів США.

Провадження у справі відкрито 19.12.2022р., розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, та пояснив, що з відповідачем знайомий давно та погодився надати йому в борг 2 000 дол. США. Відповідач гарантував повернення коштів, надав розписку про отримання грошей, проте в подальшому уникає спілкування, борг не повертає. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Не подав відзив на позовну заяву.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.12.2021р. позивач ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 позику в розмірі 2 000 доларів США.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до боргової розписки в матеріалах справи (а.с.4), відповідач зобов`язався повернути позивачу позичені кошти до 28.12.2022р.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, заборгованість відповідача за договором позики залишається непогашеною і становить 2 000 доларів США і підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 2 000 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

При цьому суд враховує вимоги ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, окрім основного боргу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми, за період з 02.03.2022р. по день складання позовної заяви 11.11.2022р., що складає 41,92 долари США.

Аналізуючи викладене та беручи до уваги те, що відповідач повністю не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики, суд вважає підставними позовні вимоги про стягнення з відповідача неповернутої суми боргу та 3 % річних .

Також, в силу дії ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 82, 89, 141, 247, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 11, 203, 526, 527, 530 , 1046, 1047 ЦК України, суд ,-

ухвалив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неповернену суму позики - 2 000 (дві тисячі) доларів США та суму трьох процентів річних від простроченої суми , за період від 02.03.2022р. по 11.11.2022р. 41 (сорок один) долар 92 центи, а разом 2 041 (дві тисячі сорок один) долар США 92 центи,

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розмір сплаченого судового збору - 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_2 , паспортні дані та РНОКПП невідомі.

Заочне рішення може бути оскаржено відповідачем шляхом подачі протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії , заяви про перегляд заовного рішення.

Позивач має право оскаржити рішення в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду , шляхом подачі протягом тридцяти днів з моменту його оголошення, апеляційної скарги.

Суддя І. Є. Зима