Справа № 442/545/22 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/981/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Гай О.О.,

за участі в судовому засіданні представника ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Хомика А.П. від 25 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення, наказу та зобов`язання до вчинення дій, -
в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 березня 2022 року в якому ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 травня 2022 року виправлено описку, позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 30.11.2018 року №184 в частині виключення з квартирного обліку військової частини ОСОБА_2 як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України.
Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року № 574 в частині виключення з квартирного обліку військової частини ОСОБА_2 як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України.
Зобов`язано житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_2 на квартирному обліку військової частини НОМЕР_1 зі збереженням попередньої дати зарахування на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1984,80грн.
Вказане рішення оскаржила Військова частина НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначають, судом першої інстанції встановлено, що позивач був звільнений в запас у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») - тобто з підстав, не передбачених пунктом дев`ятим статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Оскільки норма, яка міститься у пункті дев`ятому статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» описує випадки, коли особа зберігає право перебувати на обліку у військовій частині після звільнення із військової служби із визначених підстав, із граматичного тлумачення цієї норми вбачається, що в усіх інших випадках звільнення із військової служби особа має зніматися із обліку. Натомість абзац четвертий пункту першого статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» взагалі не регламентує питання продовження перебування на обліку після звільнення із військової служби. Таким чином, встановивши факт звільнення позивача із військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову, оскільки приймаючи оскаржуване рішення житлової комісії та оскаржуваний наказ відповідно житлова комісія та командир Військової частини діяли у відповідності до вищенаведених норм. Також, суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою аргументи Військової частини щодо пропуску позивачем строку позовної давності, що призвело до неправильного застосування відповідних норм матеріального права. Оскільки позивач не навів об`єктивних, незалежних від його волі, причин, які б перешкоджали йому дізнатись про зміст оскаржуваного рішення житлової комісії та оскаржуваного наказу 30.11.2018 року. Таким чином, 30.11.2018 року є днем, коли позивач міг дізнатися про порушення свого права, про яке він стверджує. Цей день мас бути днем, з якого починається перебіг позовної давності. Позивач пропустив цей строк подавши позов 24.01.2022 року. Військова частина заявила про застосування строку позовної давності під час розгляду у суді першої інстанції. Як наслідок, суд першої інстанції повинен був відмовити у позові.

26.01.2023 року до суду надійшло клопотання від Військової частини НОМЕР_1 , у якому відповідач просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким провадження у справі закрити та повернути Військовій частині НОМЕР_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 4465,80 грн. згідно квитанції №3052-7871-4758-2318 від 11.10.2022 року.
В обґрунтування клопотання вказують на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення його прав та гарантій військовослужбовця, а саме: невиконання відповідачем обов`язку забезпечення належним жилим приміщенням (зняття з черги на покращення житлових умов та квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 ), який є складовою системи соціального захисту військовослужбовців відповідно до приписів Конституції України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).Отже, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова. Так, у постанові від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду службипублічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.Вказують, що оскільки право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби, тобто спір у цій справі виник з приводу можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця, такий спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.Наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.Також, на виконання ухвали Львівського апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху від 03.05.2022 року військової частиною НОМЕР_1 було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4465,80 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання клопотання, пояснення позивача та його представника, які стосовно задоволення клопотання не заперечили та при вирішенні цього питання поклалися на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що клопотання підлягає до задоволення, а апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 8, 47 Конституції України, 40 ЖК України, 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», 12,13, 76- 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що як вбачається з Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.09.2018 за №207 майора ОСОБА_2 , начальника зв`язку частини звільнено наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.08.2018 року №3369 з військової служби у запас. Загальна вислуга років у Збройних силах України становить 24 роки 07 місяців 01 день, з яких календарна вислуга становить 24 роки 01 місяць 17 днів, а пільгова - 00 рік 05 місяців 14 днів.Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 184 від 30.11.2018 року, майора ОСОБА_2 було виключено з квартирного обліку військової частини, як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку військової частини у зв`язку із звільненням з лав ЗС України. В ході судового розгляду встановлено, ОСОБА_2 , як військовослужбовець має вислугу більше 24 календарних років та 5 місяців 14 днів пільгової, перебував на квартирному обліку в черзі на отримання житла, не реалізував своє житлове право, передбачене ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не зі своєї вини, звільнений в запас відповідно до «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 - у зв`язку із закінченням строку контракту. Ухвалюючи своє рішення суд виходив з того, що відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 184 від 30.11.2018, згідно якого ОСОБА_2 було знято з квартирного обліку у зв`язку з тим, що він звільнений з військової служби у Збройних Силах України у запас та виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , суперечить положенням ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджених постановою КМУ від 03 серпня 2006 року №1081, а отже є незаконним та підлягає скасуванню.Що стосується спливу строку позовної давності , то суд вважає, що відповідачем не спростовано твердження позивача, що останній про порушене право дізнався 25.11.2021, а тому вважає, що строк звернення до суду позивачу слід поновити.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

27.01.2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року, оформлене протоколом №184, в частині виключення з квартирного обліку військової частини ОСОБА_2 як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України;
- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року № 574 в частині виключення з квартирного обліку військової частини ОСОБА_2 як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав Збройних Сил України;
- зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 поновити ОСОБА_2 на квартирному обліку військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позову, посилався на те, що з 1999 року по 18.09.2018 року проходив військову службу у лавах Збройних Сил України. Станом на 18.09.2018 року загальна вислуга років у Збройних силах становила 24 роки 07 місяці і 01 день, з яких календарна вислуга становить 24 роки 01 місяць і 17 днів, а пільгова - 00 років 05 місяців 14 днів. У зв`язку із відсутністю в його сім`ї жилого приміщення по місцю проходження служби, він, починаючи з 08.12.2000 року по 30.11.2018 року перебував на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 , як такий що потребує поліпшення житлових умов. У списку осіб, які мають право на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій перебував з 11 листопада 2015 року.22 серпня 2018 року, наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № НОМЕР_2 , його було звільнено у запас відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі підпункту «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 - які проходять військову службу за контактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу під час особливого періоду (тобто у зв`язку із закінченням строку контракту). В подальшому, 18 вересня 2018 року, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №207, його було виключено зі списків особового складу військової частини. Під час проходження військової служби та на момент звільнення він постійним житлом не забезпечувався. Надалі, відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 №184 від 30.11.2018 року, його було виключеного з квартирного обліку військової частини, як такого що втратив право перебування на квартирному обліку у Зв`язку із звільненням з лав ЗС України. Таке рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 було аргументоване тим, що відповідно до положень Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 та Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 31.08.2018 року №380, ОСОБА_2 не відноситься до категорії тих, хто має право на залишення на квартирному обліку у разі звільнення. Рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 30.11.2018 року № 184, було затверджене та оголошене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року №574. Зазначав, що такі дії військової частини НОМЕР_1 , що полягали у знятті його із обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов і виключення його із списків черговості частини є протиправними, такими що порушують житлові позивача та не відповідають нормам житлового законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, з 1999 року по 18.09.2018 року позивач проходив військову службу у лавах Збройних Сил України.
Станом на 18.09.2018 року загальна вислуга років у Збройних силах становила 24 роки 07 місяці і 01 день, з яких календарна вислуга становить 24 роки 01 місяць і 17 днів, а пільгова - 00 років 05 місяців 14 днів.
У зв`язку із відсутністю в сім`ї позивача жилого приміщення по місцю проходження служби, він, починаючи з 08.12.2000 року по 30.11.2018 року перебував на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 , як такий що потребує поліпшення житлових умов.
У списку осіб, які мають право на першочергове отримання житла, як учасника бойових дій перебував з 11 листопада 2015 року.
22 серпня 2018 року, наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № НОМЕР_2 , його було звільнено у запас відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі підпункту «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 які проходять військову службу за контактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу під час особливого періоду (тобто у зв`язку із закінченням строку контракту).
В подальшому, 18 вересня 2018 року, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №207, його було виключено зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 №184 від 30.11.2018 року, позивача було виключеного з квартирного обліку військової частини, як такого що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗС України.
Таке рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 було аргументоване тим, що відповідно до положень Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 та Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 31.08.2018 року №380, ОСОБА_2 не відноситься до категорії тих, хто має право на залишення на квартирному обліку у разі звільнення.
Рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 30.11.2018 року № 184, було затверджене та оголошене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року №574.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
За змістом статті 19 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 4, 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у чинній редакції).

Адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Тому помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання незаконним та скасування рішення про виключення з квартирного обліку, наказу про виключення з квартирного обліку та зобов`язання поновити його на квартирному обліку.

Підставою для звернення з цим позовом стало те, що, як стверджує позивач, житлова комісія відповідача протиправно зняла з квартирного обліку військової частини, як такого, що втратив право перебувати на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав ЗС України.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 цієї статті).

Забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом: надання службових жилих приміщень військовослужбовцям; надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби; надання за згодою військовослужбовця кредиту або грошової компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення; участі військовослужбовців та членів їх сімей у державних цільових програмах забезпечення громадян доступним житлом відповідно до законодавства (за їх бажанням); надання жилої площі у гуртожитках курсантам і військовослужбовцям та працівникам ЗС України; надання місць у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі; оренди жилого приміщення військовослужбовцям офіцерського складу (пункт 1.3 затвердженої Наказом № 737 Інструкції, яка на час звернення позивача з рапортом від 5 лютого 2018 року діяла у редакції від 17 червня 2016 року).
З метою дотримання вимог чинного законодавства під час ведення обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу жилої площі, призначеної для постійного проживання, участі в розподілі службового жилого приміщення та контролю за використанням жилого приміщення в органах військового управління, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях, гарнізонах створюються житлові комісії (пункт 1.6 тієї ж Інструкції).

Військовослужбовці зараховуються на квартирний облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке оформлюється у формі протоколу засідання житлової комісії, який підписується представником житлової комісії і затверджується командиром військової частини. Підпис командира завіряється гербовою печаткою військової частини (абзац шістнадцятий пункту 2.5 тієї ж Інструкції).

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від МО України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду МО України у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами) (пункт 2 Розділу І Інструкції, затвердженої Наказом № 380).

Військовослужбовці та члени їх сімей (крім осіб, звільнених у запас або відставку, та членів їх сімей, а також військовослужбовців, які не здали службове житло за попереднім місцем служби) забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що мають відповідати вимогам житлового законодавства. У разі відсутності службових житлових приміщень військовослужбовці та члени їх сімей розміщуються у гуртожитках, сімейних гуртожитках, а неодружені військовослужбовці у спеціально пристосованих казармах або військова частина орендує їм житло чи за їх бажанням виплачується грошова компенсація за піднайом (найом) жилого приміщення в порядку, визначеному законодавством (пункт 3 Розділу І Інструкції, затвердженої Наказом № 380).

Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення (абзац перший пункту 4 Розділу І Інструкції, затвердженої Наказом № 380).

Для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті МО України, в Генеральному штабі ЗС України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях ЗС України, а також у військових прокуратурах утворюються житлові комісії. До житлових комісій військових частин також належать житлові комісії квартирно-експлуатаційних органів та військових комісаріатів, які утворюються для ведення у встановленому порядку обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення особами з числа звільнених із військової служби в запас або відставку (пункт 1 Розділу ІІ Інструкції, затвердженої Наказом № 380).

Житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо: взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва (пункт 7 Розділу ІІ Інструкції, затвердженої Наказом № 380).

Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі (абзац перший пункту 8 Розділу ІІ Інструкції, затвердженої Наказом № 380).

Отже, у спірних правовідносинах, як за Інструкцією, затвердженою Наказом № 737, так і за Інструкцією, затвердженою Наказом № 380, відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим прийняттям, проходженням або звільненням виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України у чинній редакції). За змістом пункту 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, військова служба теж була віднесена до служби публічної.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час звернення позивача із рапортом від 5 лютого 2018 року; близький за змістом припис є і в поточній редакції цієї частини, чинній із 23 червня 2018 року).

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Позивач, оскаржив діяння відповідача, житлова комісія якого зняла його з квартирного обліку як військовослужбовця. Соціальна гарантія, якої, як він вважав, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця з військовою частиною щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців). З урахуванням наведеного спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду.
Спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.
Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21.
За таких обставин, враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, спір слід вважати належить до юрисдикції адміністративних судів.
Зважаючи на вказане відкриття провадження, розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства та відповідно постановлене за наслідками такого розгляду оскаржуване рішення слід вважати такими що здійснені та ухвалене без дотримання вимог закону, а тому таке рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню із закриттям провадження у даній справі (п.1 ч.1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України).

Крім цього, згідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі;

4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);

5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Крім цього, відповідно до п. 42 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, Статтею 7 Закону № 3674-VI врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI "Про судовий збір"). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Сплачена сума судового збору повертається не лише в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, а й у разі відмови у відкритті апеляційного та касаційного провадження (пункт 3 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI "Про судовий збір"). При цьому поданий заявником платіжний документ, що підтверджує сплату судового збору, повертається заявнику, а до матеріалів справи приєднується належним чином посвідчена копія цього документа. Про заміну зазначеного документа копією здійснюється відповідна відмітка в описі справи. Законом № 3674-VI не передбачено граничного терміну повернення сплаченої суми судового збору.

Враховуючи те, що Військовою частиною НОМЕР_1 11 жовтня 2022 року оплачено кошти в розмірі 4465,80 грн. за подання апеляційної скарги; вказаною постановою провадження у справі закрито: такі кошти слід повернути апелянту, що відповідає змісту згаданої вище норми закону та її роз`ясненням у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року.

Вказаним клопотання слід задовольнити, а апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 256 ЦПК України, слід роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Також, відповідно до ч.1 ст. 256 та ч.4 ст. 377 ЦПК України слід роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п. 4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

клопотання Військової частини НОМЕР_1 про закриття провадження у справі задовольнити.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 березня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення, наказу та зобов`язання до вчинення дій закрити.

Повернути Військовій частині НОМЕР_1 сплачений ними судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4465,80 грн. на р/р UA0013954, код отримувача 38008294, отримувач ГУК Львiв/Личаківський р-н/22030101, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), квитанція №3052-7871-4758-2318 від 11.10.2022 року.
Роз`яснити ОСОБА_2 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Роз`яснити ОСОБА_2 його право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра