КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/2079/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», подану представником Данильченко Оленою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просив стягнути з банку на його користь пеню у розмірі трьох відсотків від вартості послуги за кожен день прострочення з 18 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року у розмірі 11 122 410, 48 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №0519/12689/2012 з врахуванням ухвали суду касаційної інстанції від 22 липня 2020 року у справі №0519/12689/2012, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 400000 доларів США за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 36 003, 69 дол. США.

Зазначав, що вказаним рішенням суду касаційної інстанції встановлено існування зобов`язання між ОСОБА_1 , як вкладником, та АТ КБ «Приватбанк», як банком, та визначено суму заборгованості банку перед ним за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 в розмірі 436003, 69 доларів США, у зв`язку з чим дані обставини мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню.

Також ОСОБА_1 посилався на те, що ним 28 травня 2020 року на адресу АТ КБ «ПриватБанк» направлено заяву про добровільне виконання постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в частині повернення коштів, зокрема, вкладу в розмірі 400000 доларів США.

Позивач вказував, що 07 серпня 2020 року на його поточний рахунок надійшли грошові кошти від АТ КБ «Приватбанк», як повернення від банку депозитного вкладу згідно ухвали Верховного Суду від 22 липня 2020 року по справі №0519/12689/2012, провадження №61-8004вно20, що підтверджується довідкою від 17 серпня 2020 року, виданою АБ «Кліринговий Дім».

Стягнуті кошти включають в себе суму вкладу та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань з повернення суми грошового вкладу, але дана сума розрахована до подачі позовної заяви до суду, тобто з 21 листопада 2010 року по 21 листопада 2012 року.

Разом з тим позивач зазначав, що він не міг користуватися грошовими коштами, які йому належать до фактичного повернення АТ КБ «Приватбанк» суми вкладу, а саме до 07 серпня 2020 року, у зв`язку з цим змушений звернутися до суду з позовом про стягнення суми пені за період розгляду позовної заяви та до виконання рішення суду.

У зв`язку з тим, що банком несвоєчасно повернуто грошові кошти, що встановлено судовими рішеннями по справі №0519/12689/2012, позивач вважав за доцільне відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» нарахувати пеню в розмірі трьох відсотків від загальної суми зобов`язання банку за кожний день прострочення з урахуванням строків спеціальної позовної давності за один місяць - з 18 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року - складає 405 483, 43 дол. США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 11 122 410, 48 грн.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не виконав його вимоги, тому просив суд стягнути вказані кошти у судовому порядку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 3% річних за кожен день прострочення з 18 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року у розмірі 11 122 410, 48 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Данильченко О.О. подала апеляційну скаргу, у якій вказує, що позивачем не продовжувався договір вкладу й такого наміру у нього не було, що підтверджується його зверненням до суду в серпні 2002 року до банку із позовом про стягнення всієї суми внеску, відсотків та розірвання договору про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року №791. Відтак, договір є розірваним від серпня 2002 року, що відповідає його умовам.

Апелянт вказує, що по суті розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовою операцією, яка здійснюється у разі укладення договору банківського вкладу і в сукупності становить суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Оскільки договір між сторонами було розірвано ще в серпні 2002 року, то і споживчих правовідносин між ними не існувало, а відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування положень частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживача».

Крім того, представник банку зазначає й про помилковість обчислення ОСОБА_1 строку набрання законної сили рішенням у справі №0519/12689/2012, оскільки таке рішення оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної сили після винесення рішення судом вищої інстанції.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник банку Данильченко О.О. просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

19 серпня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Савченко Т.В. , відповідно до якого остання не заперечує, що судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що між банком та ОСОБА_1 не було укладено договірних відносин, тому між сторонами наявні виключно деліктні правовідносини.

Натомість, положення статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» регулює саме договірні правовідносини між споживачем та виконавцем послуги, відтак споживач може звернутись до суду з вимогами про стягнення з виконавця пені у розмірі 3% від вартості роботи (послуги) виключно в paзі порушення виконавцем послуги наданої за договором.

Разом з тим, представник позивача вказує, що оскільки судами першої та апеляційної інстанцій було стягнуто грошові кошти у розмірі 400 000 доларів США, як відшкодування шкоди завданої неправомірними діями відповідача та встановлено, що між сторонами наявні виключно деліктні правовідносини, то ОСОБА_1 був позбавлений можливості звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення з банку пені у розмірі 3% від вартості послуги до ухвалення постанови касаційною інстанцією у справі №0519/12689/2012 від 15 квітня 2020 року.

Представник Савченко Т.В. наголошує на тому, що у вказаній вище постанові встановлено факт укладення договірних відносин між сторонами й саме відтоді у ОСОБА_1 з`явилась можливість звернутись із позовом про стягнення пені у відповідності до статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому ним не було пропущено строків на таке звернення, а його позовні вимоги є обґрунтованими.

У відзиві представник позивача просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги банку та залишити оскаржуване рішення без змін.

При апеляційному розгляді справи представник АТ КБ «Приватбанк» Данильченко О.О. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи обґрунтовувала тим, що дійсно судом касаційної інстанції при ухваленні постанови 15 квітня 2020 року було встановлено наявність між позивачем та банком договірних відносин, які врегульовують зобов`язання сторін за договором банківського вкладу. І Верховним Судом було також встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 раніше вже звертався до суду із позовом у серпні 2002 року із вимогами про повернення суми вкладу і таким чином наполягав на тому, що він не бажає продовжувати вказані правовідносини із банком, що свідчить про відсутність волевиявлення вкладника на продовження зазначеного договору вкладу. Виходячи із вказаних обставин суд касаційної інстанції і стягнув із банку 36003, 69 доларів США, саме три відсотки річних за правилами визначеними ч.2 ст. 625 ЦК України, як санкцію/відповідальність за несвоєчасне повернення банком коштів позивачу отриманих за договором банківського вкладу, тому посилання позивачу у справі, яка наразі розглядається, на те, що він має право на отриманні від банку ще й пені у розмірі трьох відсотків від загальної суми вкладу із врахуванням нарахованих судом трьох відсотків річних за правилами ч.2 ст. 625 ЦК України є неправильним. Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 10 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів», просила апеляційну скаргу задовольнити.

Представники позивача у справі ОСОБА_1 , адвокати Савченко Т.В. та Кравець Р.Ю. заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Свої заперечення щодо поданої апеляційної скарги обґрунтовували тим, що позивач у справі дійсно у 2002 році звертався до суду із позовом про стягнення із ЗАТ КБ «Приватбанк» суми вкладу 400000 доларів США. Разом із тим, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2009 року в задоволенні його позовних вимог було відмолено та зазначено, що між позивачем та банком не існували договірні правовідносини, які регулюються зобов`язаннями із договору строкового вкладу, оскільки внесені ним кошти були викрадені працівниками банку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність між сторонами саме делікатних правовідносин.

Саме виходячи із вказаних висновків суду, позивач вимушений був звертатися до суду в 2012 році із новим позовом в порядку відшкодування шкоди. Однак, за результатами розгляду цивільної справи №0519/12689/2012, Касаційним цивільним судом в складі Верховного Суду подану ОСОБА_1 касаційну скаргу було задоволено та ухвалено 15 квітня 2020 року постанову. У вказаній постанові КЦС ВС зробив висновок, що правовідносини між ОСОБА_1 та відповідачем у вказаній справі врегульовані саме нормами щодо банківського вкладу та ухвалено постанову, якою стягнуто вказані кошти в розмірі 400000 доларів США, як суму банківського вкладу та 36003,69 доларів США трьох відсотків річних згідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

З врахуванням саме вказаних висновків суду представники позивача вважають, що відповідач, умисно не виконуючи свої зобов`язання по поверненню позивачу грошових коштів, користуючись ними, повинен був сплатити і суму пені, яка визначена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилання апелянта на те, що договірні відносини між сторонами фактично припиненні з моменту звернення до суду в 2002 році із позовом про повернення коштів вважає безпідставним, оскільки Апеляційним судом Донецької області при ухваленні в 2009 році рішення було відмовлено у розірвання вказаного договору вкладу, що є свідченням про існування вказаних правовідносин до моменту стягнення Верховним Судом в 2020 році коштів.

Крім того, при вирішенні вказаного спору представники позивача просили врахувати висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) в розумінні того, що стягнення із відповідача пені має на меті стимулювати його до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав та обов`язків в тому числі щодо своєчасного поверненні отриманих коштів позивача в якості вкладу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що банк несвоєчасно повернув грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , що встановлено судовими рішеннями по справі №0519/12689/2012, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про стягнення пені відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи розмір пені суд виходив із того, що ціною послуги є сума коштів, яку відповідач повинен був повернути виконавши вимоги ОСОБА_1 - 436 003,69 дол. США., а тому з врахуванням часу прострочення виконання - з 18 грудня 2019 року по 17 січня 2020 року - 31 днів, визнав обґрунтованими та доведеними вимоги в розмірі 405 483, 43 дол. США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 11122410, 48 грн.

Колегія суддів погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції не може.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи та пояснень учасників справи встановлено, що 24 вересня 2001 року ОСОБА_1 передав до каси Маріупольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» 400 000,00 дол. США для зарахування на його депозитний рахунок та його дочки - ОСОБА_4 строком на шість місяців зі сплатою 24 % річних; тобто по 200 000,00 дол. США на кожного. На підтвердження отримання банком вказаної суми грошових коштів головний бухгалтер банку ОСОБА_5 надала йому прибутковий касовий ордер від 24 вересня 2001 року № 14 виписаний на його ім`я на суму 400 000 дол. США.

26 вересня 2001 року між позивачем та банком укладений договір про спеціальний строковий вклад № 791, який підписаний директором Маріупольської філії банку ОСОБА_6., яка діяла згідно з довіреністю голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» від 26 жовтня 2000 року № 3878.

Відповідно до договору банк зобов`язаний протягом шести місяців з дня наступного після прийняття від нього 200 000,00 дол. США нараховувати на вказану суму 24 % річних і на першу вимогу виплатити позивачу суму вкладу та відсотки.

На вимогу позивача до банку про виплату йому суми вкладу та відсотків банк йому відмовив.

У серпні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми внеску у розмірі 200 000,00 дол. США, відсотків та розірвання договору про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791, який 13 листопада 2008 року задоволений рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя.

09 січня 2009 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року скасовано, в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2009 року встановлено, що з постанови Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року, якою до ОСОБА_5 застосовані примусові заходи медичного характеру, вбачається, що належні йому грошові кошти в сумі 400 000,00 дол. США присвоєні директором Маріупольської філії Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ «КБ «ПриватБанк») ОСОБА_6 і головним бухгалтером Маріупольської філії ЗАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5., які отримані кошти до каси банку не вносили, а присвоювали собі.

З цього рішення суду апеляційної інстанції позивач дізнався, що правовідносини, які виникли у нього з відповідачем не є договірними, а виникли як наслідок заподіяння йому майнової шкоди незаконними діями посадових осіб банку.

Під час розслідування кримінальної справи № 67-818 проведено почеркознавчу експертизу прибутково-касового ордеру від 24 вересня 2001 року № 14. Згідно з висновком якої від 04 квітня 2002 року № 156 «підпис у прибутково-касовому ордері від 24 вересня 2001 року № 14 у графі «Контролер» виконаний головним бухгалтером МФ ЗАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5., інші підписи належать невідомим особам».

У постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року встановлено, що ОСОБА_5 на момент скоєння злочину була посадовою особою банку, а саме головним бухгалтером Маріупольської філії ЗАТ «КБ «ПриватБанк» згідно з наказом голови правління ЗАТ «КБ «ПриватБанк» з 12 квітня 1995 року № 508. До її обов`язків входило керування діяльністю обліково-операційним апаратом (службою бухгалтерського обліку), забезпечення виконання встановлених єдиних методологічних рахунків бухгалтерського обліку, забезпечення повного обліку отриманих грошових коштів, забезпечення та організація контролю за відображенням в бухгалтерському обліку всіх операцій тощо, а при необхідності вона мала право безпосередньо втручатись в його робочі процедури.

У кримінальній справі за обвинуваченням головного бухгалтера банку ОСОБА_5 ухвалою Ленінського районного суду м. Донецька від 24 березня 2003 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» визнаний цивільним відповідачем.

Суди встановили, що вказані грошові кошти позивач передав працівникам банку у приміщенні банку і в робочу годину банку, що підтверджується відповідними документами виданими банком, підписаними уповноваженими особами банку та скріплені печаткою банку - договір та прибутковий ордер. У момент передачі коштів до каси банку ОСОБА_1 не знав і не міг знати про те, що у такому відомому банку, його працівниками щодо нього відбувалися шахрайські дії.

Договори та прибуткові ордери від імені відповідача укладені та підписані ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які на той час були посадовими особами банку і діяли від імені банку.

Згідно з актом документальної перевірки фінансової діяльності в МФ ЗАТ КБ «Приватбанк» за період з 01 січня 1999 року до 01 березня 2002 року, складеним 02 квітня 2002 року Контрольно-ревізійним відділом у м. Маріуполі, Маріупольська філія ЗАТ КБ «Приватбанк» не виступає юридичною особою та здійснює свою діяльність від імені ЗАТ КБ «Приватбанк» за дорученням. Філія має печатку зі своїм найменуванням. За період з 01 січня 1999 року до 25 грудня 2001 року керівництво філією здійснювала директор ОСОБА_6., яка за дорученнями від 07 лютого 1997 року № 343, від 20 березня 2000 року № 877, від 26 жовтня 2000 року № 3878 була уповноважена укладати угоди та здійснювати банківські операції від імені банку та у відповідності з Положеннями про МФ КБ «Приватбанк. Посаду головного бухгалтера за вказаний період займала ОСОБА_5 . Встановлена відсутність документів, які підтверджують факт надходження коштів в сумі 400 000,00 дол. США від ОСОБА_1 . Вказана сума, незважаючи на наявність ордеру від 24 вересня 2001 року № 14, не оприбутковувалась. Вказаним актом встановлено порушення вимог пункту 9.2.8 наказу МФ КБ Приватбанк від 30 листопада 2000 року № 1278, згідно з яким прибутковий касовий ордер повинен залишитися в документах банку, а вкладнику видається квитанція з підписами відповідальних посадових осіб банку з печаткою банку. У порушення зазначених вимог вкладнику надано прибутковий касовий ордер. У документах банку, які підтверджують надходження коштів в сумі 400 000,00 дол. США від ОСОБА_1 , відомості відсутні.

Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування щодо ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру за скоєння суспільно-небезпечних діянь передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 365, частиною другою статті 366 КК України в редакції 2001 року та частиною третьою статті 166 в редакції КК України 1960 року встановлено, що ОСОБА_6 , щодо якої оголошено розшук і ОСОБА_5 за попередньою змовою за межами наданими їм службових повноважень розробили та склали зразок бланку «договору про спеціальний страховий вклад», що на той час не відповідав типовому бланку, затвердженому у ЗАТ КБ «Приватбанк» відповідно до наказів від 22 вересня 1997 року № 719, від 30 листопада 2000 року № 1278 та використовуючи його, знаходячись на робочому місці, під час виконання службових обов`язків, уклали договори з 43 клієнтами банку, у тому числі з ОСОБА_1 , його донькою ОСОБА_4 , отримавши у ОСОБА_1 400 000,00 дол. США, видавши йому прибутковий касовий ордер, при цьому незаконно вилучили їх із каси ЗАТ КБ «Приватбанк», присвоївши їх собі, спричинивши тим самим майнову шкоду ОСОБА_1 , а всім 43 клієнтам банку на суму-4 312 181,00 дол. США. Водночас на головного бухгалтера ОСОБА_5 покладені обов`язки керуватися у роботі нормативними актами, забезпечувати повний облік грошових коштів, що надходять, забезпечення та організація контролю за відображенням в бухгалтерському обліку усіх операцій, що здійснюються банком, крім того була наділена правом вимагати від структурних підрозділів банку забезпечення правильної організації бухгалтерського обліку та контролю, подачі необхідних документів по оформленню операцій, дотримання встановленого порядку прийняття, оприбуткування, збереження та розходу грошових коштів. Крім того, ОСОБА_5 після скоєння суспільно небезпечних дій захворіла на психічне захворювання, тому відповідно до частини третьої статті 93 КК України до неї застосовані примусові заходи медичного характеру.

Також із матеріалів зазначеної справи вбачається, що у листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про відшкодування майнової шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року у справі №0519/12689/2012 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 400 000,00 дол. США, що на день ухвалення рішення, відповідно до курсу НБУ, становить 10 784 840, 00 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2520, 00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 400 000,00 дол. США залишено без змін. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року скасовано в частині відмови в стягненні трьох процентів річних від простроченої суми. Позов в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 157 216,44 дол. США, судовий збір в розмірі 20000,00 грн.

Постановою Касаційного Цивільного Суду в складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про повернення грошової суми (вкладу) та трьох процентів річних задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти внесені позивачем в розмірі 400 000 доларів 00 центів США за договором про спеціальний строковий вклад 26 вересня 2001 року № 791, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 195475 доларів 41 цент США, а всього 595 475 доларів 41 цент США.

Ухвалою Касаційного Цивільного Суду в складі Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 виправлено в мотивувальній частині вище вказаної постанови Верховного Суду описки, а саме зазначено період за який підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми: «з 21 листопада 2010 року (період три роки, який передував подачі позову) до 21 листопада 2012 року (момент подачі позову)» замість «з січня 2004 року до квітня 2020 року». Виправлено в резолютивній частині цієї ж постанови описку: замість «Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 195 475 доларів 41 цент США» зазначити: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 36 003 доларів 69 центів США». (а.с. 8-20)

Вище вказані обставини, які встановлені зазначеними процесуальними рішеннями ( Постановою Касаційного Цивільного Суду в складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року та ухвалою Касаційного Цивільного Суду в складі Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 0519/12689/2012) мають преюдиційне значення у спорі між тими ж сторонами та не підлягають доказуванню ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк» щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів виходить із наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (стаття 11 ЦК України).

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, провадження № 14-133цс20).

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Так, із матеріалів справи вбачається, що ухвалюючи 15 квітня 2020 року постанову у справі №0519/12689/2012 КЦС ВС дійшов висновку, що між позивачем у справі ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «Приватбанк» мали місце правовідносини, що регулюють зобов`язання за договором строкового грошового вкладу (ст. 384 ЦК УРСР).

З урахуванням встановлених судами обставин справи №0519/12689/2012 Верховний Суд дійшов висновку, що наданий позивачем прибутковий касовий ордер від 24 вересня 2001 року № 14, виписаний на ім`я позивача на суму 400000,00 дол. США і договір про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 є доказами укладення вказаного договору та внесення грошової суми на вкладні (депозитні) рахунки вкладника. Тому вимоги про повернення вкладу є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Таким чином суд касаційної інстанції виснував, що між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «Приватбанк» мав місце договір строкового банківського вкладу, а також цей же суд дійшов висновку, що вимога позивача у справі ОСОБА_1 заявлена у позові до суду в 2002 році про повернення грошових коштів є його волевиявлення на розірвання вказаних правовідносин. Тому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Банку 400 000 доларів США суд касаційної інстанції підтвердив факт розірвання вказаного договору.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів (стаття 214 ЦК Української РСР, чинна на час укладення договору).

Стягуючи із відповідача на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання згідно до вимог ст. 214 ЦК Української РСР та ч.2 ст. 625 ЦК України суд касаційної інстанції зазначив початок перебігу такого прострочення 2004 рік, що свідчить про наявність у банку обов`язку повернення вказаних коштів - 400 000 доларів США саме із вказаного часу та відсутністю обов`язку нараховувати проценти передбачені п. 1 договору №791 від 26 вересня 2001 року.

Перевіряючи доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права - положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил ( ч.1 ст. 384 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення правовідносин між сторонами у вказаній справі).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

З урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми необхідно трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ необхідно трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Таким чином, пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ базою нарахування пені необхідно вважати розмір відсотків на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

Формулюючи нову правову позицію у питанні застосування частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, згідно з якою базою нарахування пені необхідно вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України), і що сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ (пункт 67), Велика Палата Верховного Суду не зазначила про відступлення від іншої правової позиції.

Зокрема, йдеться про висновок, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, згідно з яким пеня відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ має визначатися у розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Водночас у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Тому у спірному випадку у питанні тлумачення та застосування частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ врахуванню підлягає саме правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

Після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

З урахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог заявлених ОСОБА_1 , оскільки Верховний Суд, ухвалюючи постанову 15 квітня 2020 року у справі №0519/12689/2012 дійшов висновку про те, що договір строкового вкладу між позивачем та відповідачем є розірваним з моменту звернення його до суду із позовом про поверненні коштів, у зв`язку з чим у банку відсутній обов`язку з надання йому послуг у вигляді нарахування процентів, передбачених п.1 відповідно до договору №791 від 26 вересня 2001 року, а відповідно і відсутній і об`єкт для нарахування пені відповідно ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд касаційної інстанції застосував інший вид відповідальності банку за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме стягнення трьох відсотків річних, передбачених ст. 214 ЦК УРСР та ч.2 ст. 625 ЦК України.

Указане відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах: від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), а також постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22 .

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору як споживач, при цьому апелянт - АТ «КБ «ПриватБанк», подаючи апеляційну скаргу сплатив судовий збір у розмірі 15765 грн, тому вказані витрати АТ КБ «ПриватБанк» підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», подану представником Данильченко Оленою Олександрівною, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв