АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2023 року

м. Чернівці

справа № 716/2156/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н. К., Кулянди М. І.,

секретар Конецька Д. Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 листопада 2022 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Сірик І. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила:

- визнати за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1868 га, яка розташована на АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :04:004:0348, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що рішенням виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради народних депутатів №6/3 від 24 грудня 1993 року матері позивачки ОСОБА_4 було передано безоплатно у приватну власність дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,35 га для підсобного господарства. За життя ОСОБА_4 не було виготовлено державні акти на вказані земельні ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_4 померла.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом позивачка є спадкоємцем ОСОБА_4 .

Вказувала, що спадщину прийняла у встановлений законодавством строк і 07 вересня 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину на підставі заповіту, згідно якого спадщина складається із житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_2 .

Однак нотаріус не може видати їй постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на спірну земельну ділянку, оскільки її мати ОСОБА_4 не подала документів для оформлення державного акту на спірну земельну ділянку, а також тому, що право власності на дану земельну ділянку зареєстровано за іншою особою.

В жовтні 2018 року їй стало відомо, що земельна ділянка, яка була виділена її матері ОСОБА_4 на підставі рішення Кадубовецької сільської ради, була передана у власність ОСОБА_2 , який отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і яка поглинула земельну ділянку загальною площею 0,17 га.

23 липня 2019 року рішенням №41/12-35 41 чергової сесії 7 скликання Кадубовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області відмінено рішенням сесії Кадубвецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 1 вересня 2018 року №32/3-10 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», як таке, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Однак незважаючи на те, що вищевказане рішення Кадубовецької сільської ради №32/3-10 від 01 вересня 2018 року було скасоване, право власності на спірну земельну ділянку зберігається за ОСОБА_2 .

Вважала, що ОСОБА_2 було незаконно приватизовано вказану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що при переході права власності на жилий будинок до позивачки відповідно до статті 120 ЗК України перейшло лише право на земельну ділянку, на якій розміщено будинок та право на подальшу приватизацію цієї земельної ділянки у розмірах, в яких вона була визначена попередньому землекористувачу. Позивачкою не доведено факт звернення до Кадубовецької сільської ради з приводу приватизації спірної земельної ділянки, щодо надання дозволу на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та з питань про завершення процедури приватизації у порядку спадкування після смерті матері позивачки ОСОБА_4

ОСОБА_2 отримав у приватну власність спірну земельну ділянку з дотриманням всіх належних процедур визначених законом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Та обставина, що ОСОБА_4 не звернулася за оформленням державного акту на спірну земельну ділянку, не свідчить про її відмову від такої земельної ділянки чи про позбавлення її права власності на вказане нерухоме майно.

Оскільки на час набуття матір`ю позивачки права власності на спірну земельну ділянку державні акти на земельні ділянки не видавалися, а на час спору у суді державні акти вже не видаються та відповідач незаконно набув право власності на земельну ділянку, частина якої перейшла у власність позивачки як спадкове майно, то єдиним способом захисту є судовий саме через позовну вимогу про визнання права власності на таку земельну ділянку.

Також оскільки спірна земельна ділянка не перебувала у користуванні ОСОБА_2 , а перебувала у фактичному користуванні ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_4 , відповідач не мав права отримати безоплатно у власність таку земельну ділянку шляхом приватизації.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради народних депутатів №6/3 від 24 грудня 1993 року ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки площею 0,07 га для обслуговування житлового будинку та 0,35 га для підсобного господарства.

Згідно рішення №3/2 від 25 січня 2011 року Кадубовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області третьої сесії шостого скликання ОСОБА_4 передано безоплатно у приватну власність дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в розмірі 0,10 га, яка знаходиться по перевулку АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку площею 0.38 га на коноплищах та надано дозвіл на виготовлення державного акту (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23 січня 2022 року (а.с.27).

Після її смерті єдиним спадкоємцем її майна за заповітом є позивачка ОСОБА_1 , яка в установленому законом порядку прийняла спадщину.

30 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Кадубовецької сілської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність орієнтовною площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.34).

Рішенням Кадубовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області 27 сесії 7 скликання № 27/7-16 від 06 лютого 2018 року надано ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які перебувають у його користуванні (для подальшої передачі у власність із земель запасу), орієнтовною площею: 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; 0,41 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Кадубовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області 27 сесії 7 скликання № 27/7-16 від 06 лютого 2018 року 32 сесії 7 скликання № 32/3-10 від 11 вересня 2018 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку 0,2500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:004:0348, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на вказану вище ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у позові ОСОБА_1 , проте вважає, що судом першої інстанції під час ухвалення вказаного рішення не було враховано всіх передбачених підстав для такої відмови.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

У випадку, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частини перша статті 1299 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 477/2394/14-ц та від 30 серпня 2022 року у справі № 739/160/20.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється; право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється, зокрема, сільською радою (статті 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 року), статті 2, 4, 8, 12-14, 19, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», статті 3, 6, 7, 17, 19, 22-24, 39, 43, 44 ЗК України 1990 року).

Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Статтею 23 ЗК України 1990 року (у відповідній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року№ 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету (наданих, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (п. 3).

Пунктом 6 Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статтю 23 щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України».

Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України ( в редакції чинній на момент винесення рішення про надання ОСОБА_4 земельної ділянки у власність) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України ( в редакції чинній на момент винесення рішення про надання ОСОБА_4 земельної ділянки у власність) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з частиною сьомої та частиною дев`ятою статті 118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи ( 974-2006-п ) ) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до статті 186-1 ЗК України ( в редакції чинній на момент винесення рішення про надання ОСОБА_4 земельної ділянки у власність) для розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та містах обласного значення, містах Києві та Севастополі функціонують постійно діючі комісії.

Документація із землеустрою, погоджена Комісією, вважається такою, що погоджена органами, представники яких входять до її складу.

Комісія здійснює свою діяльність у формі засідань, що проводяться не рідше одного разу на тиждень. Результати роботи Комісії оформлюються висновком, який підписується всіма її членами та скріплюється печатками органів, представники яких входять до її складу. У разі незгоди члена Комісії з погодженням документації із землеустрою він підписує висновок з поміткою "із зауваженнями" та додає до висновку Комісії свій висновок із викладом цих зауважень.

Підставою відмови у погодженні документації із землеустрою може бути невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Погодження документації із землеустрою та підготовка висновків із викладом зауважень до неї здійснюються безоплатно.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Разом із тим, рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, провадження № 14-301цс18).

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження № 14-28цс20 та Верховний Суд в постанові від 08 листопада 2022 року у справі № 402/979/20.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка зазначала, що спадкодавиця ОСОБА_4 набула право власності на передану їй у приватну власність земельну ділянку, проте державний акт за час її життя не отримала. Рішення про надання земельної ділянки є підставою для реєстрації права власності за нею. Оформлення права власності на землю відповідачем порушує її право на отримання нею як спадкоємиці після смерті її матері ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки у спадщину.

Позивачка, як спадкоємиця, не має можливості іншим шляхом успадкувати і отримати право власності на земельну ділянку, окрім як через визнання цього права судом.

Між тим, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким станом на час прийняття рішення про надання спадкодавцю спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю, однак, як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, такий документ спадкодавцю ОСОБА_4 не видавався.

Спадкодавець також не виготовляв технічну документацію на спірну земельну ділянку, не визначав меж земельної ділянки в натурі, не погоджував межі з суміжними землекористувачами.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 635/2215/16-ц та від 23 вересня 2020 року у справі № 638/496/19.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку.

Посилання позивачки на те, що спірна земельна ділянка належала її матері ОСОБА_4 на праві власності на підставі рішенням виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради народних депутатів №6/3 від 24 грудня 1993 року, а відтак увійшла до складу спадкового майна і вона має право на спадкування її за законом, що є підставою для визнання за нею права власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування, є безпідставними з урахуванням наведеного вище.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку

Вирішуючи позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 025 га, кадастровий номер :04:004:0348, яка розташована на АДРЕСА_1 , судом першої інстанції не було враховано наступне.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та від 10 листопада 2021 року у справі № 911/2216/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) вказувала на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (пункт 46).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Кадубовецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області 27 сесії 7 скликання № 27/7-16 від 06 лютого 2018 року.

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач у порядку статті 81 ЦПК України не обґрунтував та не надав будь-яких доказів, що саме діями відповідачів було порушено його право на отримання у користування спірної земельної ділянки, не довів наявність причинного зв`язку між його цивільним правом та діями відповідачів, не підтвердив доказами вчинення вказаних дій відповідачами та їх протиправний характер.

Як вбачається зі встановлених вище обставин справи, спадкодавець ОСОБА_4 , якій у 2011 році Кадубовецькою сільською радою було вирішено надати у приватну власність спірну земельну ділянку, так і не виготовила державний акт на таку земельну ділянку, а отже і не стала її власником.

За таких обставин позивачка, як її спадкоємець, вказану земельну ділянку не спадкувала.

За таких обставин ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що в результаті прийняття рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку були порушені її законні права чи інтереси.

Отже колегія суддів вважає, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку слід відмовити саме з наведеної вище підстави.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 03 серпня 2022 року у справі № 757/50149/19-ц та від 25 листопада 2020 року у справі № 530/1856/18.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому його слід змінити та викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 8 листопада 2022 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 9 лютого 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА