Номер провадження: 22-ц/813/2163/23
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовом, у якому просив стягнути з відповідача 4 053 606 грн на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі та 1 000 000 грн моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач набув право власності на нежилі приміщення під № 204 та АДРЕСА_1 .

Вказував, що відповідач незаконно й безпідставно заволодів указаним майном, отримав вигоду від цього та спричинив позивачеві шкоду своєю неправомірною, незаконною та цілеспрямованою поведінкою.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень суду

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року у складі судді Пучкової І. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог.

Місцевий суд виходив із відсутності правових підстав застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), так як не доведена незаконність заволодіння майном позивача, вина ОСОБА_2 вироком суду не встановлена.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року скасовано, прийнято постанову про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 4 053 606 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивачу було завдано матеріальної шкоди в зв`язку з введенням його в оману стосовно характеру його правових дій та стосунків з відповідачем, що було встановлено судовим рішенням в іншій справі, а отже позивач отримав право на відшкодування завданої йому шкоди, що передбачено положеннями статті 230 ЦК України.

В основу постанови суд апеляційної інстанції поклав обставини, встановлені Приморським районним судом м. Одеси у рішенні від 19 серпня 2015 року в справі № 522/11737/14. Апеляційний суд взяв до уваги те, що в указаному рішенні суд роз`яснив ОСОБА_1 право вимоги від ОСОБА_2 компенсації вартості набутого останнім майна без достатньої правової підстави.

Апеляційний суд вважав, що позивач довів заподіяння йому моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд врахував підстави та предмет позовних вимог, обсяг роботи, виконаної адвокатом в системному взаємозв`язку з предметом позову, зважаючи на положення частини четвертої статті 137 ЦПК України (співмірність витрат на оплату послуг адвоката), вважав за необхідним стягнути компенсацію витрат на правничу допомогу у розмірі 56 000 грн.

Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 25 000 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що сума 25 000 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу відповідатиме критеріям співмірності, розумності.

У касаційних скаргах, поданих у червні 2021 року, ОСОБА_1 просив змінити постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року, ОСОБА_2 просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного суду від 03 листопада 2021 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2021 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 03 червня 2021 року скасовано.

Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

13 липня 2020 року засобами кур`єрської служби представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 направила апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року. Апелянт не згоден з рішенням вказаним рішенням, оскільки воно не відповідає ознакам законності та обґрунтованості, є таким, що ухвалено за відсутності дослідження доказів позивача, грубим ігноруванням обставин справи, також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт пояснює, факт незаконного та безпідставного заволодіння ОСОБА_2 майном позивача підтверджується тим, що на підставі незаконного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2012 р. по справі № 1522/26678/12 відповідач зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення під № 210, після чого передав приміщення своєму сину ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 27.12.2012 року. На думку апелянта, незважаючи на наявність недобросовісних дій відповідача, які були наслідком нанесення позивачеві суттєвих матеріальних збитків, суд першої інстанції проігнорував, не дослідив та не надав оцінку жодному доказу, не встановив фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. В подальшому ОСОБА_2 фіктивно розділив спірне майно на дві самостійні квартири, яким були присвоєні нові номера № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , та вжив дії з переведення їх до складу житлового фонду, а в подальшому, квартиру АДРЕСА_2 було продано. На думку апелянта позивачем повністю доведено факт того, що ОСОБА_2 незаконно заволодів майном ОСОБА_1 , а саме квартирами АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . Отже апелянт зазначає, стосовно вимог ОСОБА_5 майно, що належало позивачу, юридично та фактично не збереглося в результаті створенні іншого майна, що позбавляє його права вимагати його повернення у свою власність, лише надає право ОСОБА_1 вимагати від ОСОБА_2 компенсації вартості набутого останнім майна без достатньої правової підстави. Крім того, ОСОБА_2 вимагає від ОСОБА_1 за заявою про збільшення позовних вимог, а саме стягнення 3% річних у загальному розмірі 73206,58 доларів США, що доводить недобросовісність по відношенню до ОСОБА_1 . Апелянт просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати. Прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

13.05.2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначив, що в 2012 році ОСОБА_1 від час розгляду судової справи з метою уникнення боргу по іпотеці ввів в оману ОСОБА_2 та суд, приховавши від них, що приміщення № 204, № 304 знаходяться в іпотеці та визнав позов ОСОБА_2 про визнання права власності на це майно в рахунок погашення боргу за договором позики. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року визнано право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно. На підставі цього рішення суду ОСОБА_2 зареєстрував право власності на нерухоме майно та подарував своєму сину ОСОБА_4 . У 2012 року жодних удаваних договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалось (в справі немає ніяких доказів), був тільки договір позики 2006 року (що підтверджено розписками та судовими рішеннями, які набрали законної сили). У 2012-2013 роках ОСОБА_2 не вчиняв жодних дій щодо спричинення матеріальної шкоди ОСОБА_1 та відповідно моральної шкоди. Відповідач зазначає, що до суду не надано жодного доказу, що ОСОБА_2 ввів ОСОБА_1 в оману, жодного доказу вини ОСОБА_2 щодо завдання матеріальної та моральної шкоди. Тому відповідач просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.11.2021 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

25 травня 2006 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США на строк до 25 травня 2011 року для придбання нежилих приміщень під № 204 та № 304, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , та зобов`язався у разі неповернення грошових коштів передати право власності на зазначені нежилі приміщення ОСОБА_2 , що вбачається з розписки.

На підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 07 липня 2006 року, укладених між ВАТ «Антарктика» та ОСОБА_1 , останній набув право власності на нежилі приміщення за № 204 загальною площею 47 кв. м та № 304 загальною площею 47,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Указані нежилі приміщення були реконструйовані в одне приміщення та згідно технічного паспорту загальна площа приміщень після реконструкції в одне ціле приміщення склала 107, 8 кв. м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на нежиле приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на нежиле приміщення за № 210 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року.

У подальшому ОСОБА_2 подарував спірне приміщення своєму синові, ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 27 грудня 2012 року.

У подальшому, ОСОБА_4 розділив спірне майно на дві самостійні квартири, яким присвоєно нові номери № НОМЕР_1 та АДРЕСА_5 , та перевів їх до складу жилого фонду на підставі декларацій про готовність об`єкта до експлуатації від 14 березня 2013 року загальною площею 49,1 кв. м. (житлова - 32,2 кв. м) та 58,7 кв. м. (житлова - 28.2 кв. м).

ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23 квітня 2013 року продав квартиру під АДРЕСА_2 ОСОБА_5 . Право власності за останньою зареєстровано 31 березня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2013 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на нежиле приміщення № 210, у справі ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовної заяви про визнання права власності на нежиле приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв. м, що розташовано за адресою: АДРЕСА_4 .

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк», про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2015 року у справі № 522/11737/14, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність відмовлено в повному обсязі. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність задоволено частково: витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру під АДРЕСА_6 ; виселено ОСОБА_4 з указаної квартири; спірну квартиру повернуто у власність ОСОБА_1 .

Щодо дій ОСОБА_2 Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відкриті кримінальні провадження № 0002566 та № 002110 за фактом шахрайства та крадіжки, що вбачається з витягу з кримінальних проваджень від 04 березня 2013 року та від 19 березня 2013 року, а також з постанов про скасування постанов про закриття кримінального провадження.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог.

Місцевий суд виходив із відсутності правових підстав застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків), так як не доведена незаконність заволодіння майном позивача, вина ОСОБА_2 вироком суду не встановлена.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірною, незаконною та цілеспрямованою поведінкою відповідача.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини завдавача шкоди.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 522/11737/14 ухвалено рішення, яким вирішено: у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність відмовлено в повному обсязі. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна у власність задоволено частково. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року зазначене рішення залишено без змін.

Як встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, учасниками справи № 522/11737/14, розглянутої 19 серпня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси, були позивач ОСОБА_1 та відповідачі: ОСОБА_5 і ОСОБА_4 . У ході судового розгляду досліджувались докази та встановлювались фактичні обставини щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення з житла, повернення майна.

Учасниками справи, яка переглядається, є: позивач ОСОБА_1 ; відповідач ОСОБА_2 .

Скасовуючи постанову апеляційного суду, верховний суд звернув увагу на те, що апеляційний суд не дав жодної правової оцінки тому, що ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі та прийшов до неправильного висновку, що ухвалене 19 серпня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси рішення у справі № 522/11737/14 має преюдиційне значення для справи, яка є предметом перегляду.

Разом з тим, з тексту рішення вбачається, що ОСОБА_2 був залучений до участі у справі третьої особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Надаючи оцінку діям відповідача на предмет наявності матеріальної шкоди колегія зазначає наступне.

Так з матеріалів справи вбачається, що на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 07 липня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерною рибопромисловою компанією «Антарктика» у формі відкритого акціонерного товариства, позивач набув право власності на нежилі приміщення під №204, загальною площею 47 кв.м., та №304, загальною площею 47,3 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О., зареєстровано в реєстрі за №299 та №300, відповідно.

Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року у цивільній справі № 1522/26678/12 за третьою особою в цій справі ОСОБА_2 визнано право власності на нежиле приміщення під АДРЕСА_7 , загальною площею 107,8 кв.м., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Зазначене нове нежитлове приміщення № 210 утворене в результаті реконструкції належних позивачу у цій справі нежитлових приміщень під №№ 204 та 304 та їх об`єднання в одне приміщення (а.с. 8-9).

На підставі вказаного рішення суду третя особа ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на одне нежиле приміщення під №210, загальною площею 107,8 кв.м., після чого передав право власності на спірне приміщення своєму сину відповідачу в цій справі ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі за №996, а також зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 28.12.2012 року.

Після реєстрації права власності на новоутворене нежитлове приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв.м., відповідач ОСОБА_4 вчинив дії щодо його юридичного розділення на дві окремі самостійні квартири, яким присвоєно нові номери АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 та які переведено до складу жилого фонду на підставі декларацій про готовність об`єкта до експлуатації від 14.03.2013 року №ОД22 та №ОД30225, загальною площею 49,1 кв.м. (житлова 32,2 кв.м.) та 58,7 кв.м. (житлова 28,2 кв.м.), відповідно.

В подальшому відповідач ОСОБА_4 продав квартиру під АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_5 , на ім`я якої право власності на спірне приміщення зареєстровано у відповідному державному реєстрі 31 березня 2013 року.

Апеляційним судом Одеської області 25 листопада 2013 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року скасовано, у позовних вимогах ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі (а.с. 10-11).

Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 березня 2014 року (а.с. 12-13).

Таким чином, рішення, на підставі якого ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно, яке в подальшому неодноразово проходило перереєстрацію (у зв`язку з об`єднанням приміщень позивача в одне, розділом їх, зміною цільового призначення та реконструкцією) або відчужувалось на користь іншої особи, на сьогоднішній день втратило юридичну силу та є скасованим, а тому правові підстави, в силу яких ОСОБА_2 набув право на спірне майно, відпали, втративши свою юридичну силу.

В силу обставин, встановлених в рішенні Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2013 року, а також беручи до уваги, що передане ОСОБА_1 в якості відступного нерухоме майно юридично не існувало та не належало йому за відсутності правового титулу таких майнових прав, такий правочин є нікчемним та не надавав ОСОБА_2 жодних прав власника з володіння, користування та розпорядження ним. Як встановлено в рішенні суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції застосував неналежний спосіб захисту прав ОСОБА_2 , такі вимоги задоволенню не підлягали як такі.

Оцінюючи характер набуття у володіння частини спірного майна ОСОБА_4 , суд констатує, що зі всіх встановлених обставин ця особа або знала, або мала усі достатні обставини знати та сумніватися у правомірності дій попереднього відчужувача свого батька, який не вправі був здійснювати відчуження усього спірного майна, оскільки вони перебувають у близьких родинних відносинах, та оскільки саме ОСОБА_4 вчинив дії зі здійснення заміни статусу, цільового призначення спірного приміщення, а також змінив фактичний склад приміщень спірного нерухомого майна.

Рішення суду від 30.11.2012 року у справі 1522/26678/12 про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежиле приміщення № 210, загальною площею 107,8 кв.м., за вказаною адресою було зареєстроване у відповідному реєстрі 17 грудня 2012 року. При цьому, за спливом лише десяти днів це приміщення на підставі договору дарування від 27 грудня 2012 року, реєстровий № 996, зареєстровано 28.12.2012 року за ОСОБА_4 .

За спливом строку меншого за три місяці відбулася нова перереєстрація спірних приміщень на підставі декларацій про готовність об`єкта до експлуатації від 14.03.2013 року, при чому реєстрація новостворених об`єктів також відбулася вперше: замість одного нежилого приміщення зареєстровано два жилих.

Тобто відбулося неодноразове відчуження спірних приміщень задля створення видимості правомірності набуття цього майна останнім володільцем, такі дії носили фіктивний характер без наміру створення правових наслідків, які були обумовлені такими діями та правочинами.

Кожного разу і на підставі рішення суду від 30.11.2012 року, і на підставі декларацій про готовність об`єкта до експлуатації реєстрація об`єкта нерухомості відбувалася вперше, відомості про існування таких об`єктів попередньо були відсутніми. Подібні дії, як зазначено, свідчили про бажання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 створити такі умови, за яких можливий покупець такого майна був би позбавлений можливості прослідкувати та з`ясувати права попередніх власників на спірне майно, що й відбулося стосовно ОСОБА_5 .

При цьому, істотне значення має та обставина, що жодна з правових підстав набуття у власність ОСОБА_4 спочатку нерухомого приміщення під №210, а потім й жилих квартир, утворених з реконструкції попереднього, не мала оплатного характеру.

ОСОБА_2 не доведено існування жодного оплатного зустрічного задоволення з його сторони на користь його батька ОСОБА_4 . Їх дії з неодноразового відчуження спірних приміщень, зміни у різний спосіб особи власника носили характер дій, вчинюваних про людське око, з метою створити видимість правомірності набуття спірного майна останнім набувачем, що вчинено задля подальшого продажу іншій особі, яка б не мала сумнівів у правомірності такого останнього відчуження.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на положення статей: 230 ЦК України, яка регулює правові наслідки вчинення правочину під впливом обману; 1212, 1213 ЦК України набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Вказані норми права самостійні та є взаємовиключними.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Щодо позовних вимог в частині покладення на відповідача обов`язку по стягненню збитків у подвійному розмірі на підставі частини другої статті 230 ЦК України слід зазначити наступне.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У пунктах 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав є: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно частини другої статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення частини другої статті 230 ЦК України свідчить, що для застосування таких правових наслідків як стягнення збитків у подвійному розмірі та компенсації моральної шкоди необхідним є визнання того чи іншого правочину, як такого що вчинений під впливом обману. При цьому, такі вимоги може заявляти сторона правочину, яка вчинила його під впливом обману.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірне майно на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, а не на підставі правочину, який був визнаний таким, що вчинений під впливом обману. Між сторонами жодні правочини щодо відчуження спірного майна не укладались, а судове рішення не є правочином за своєю правовою природою.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, встановленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

З огляду на викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що оскільки в даному випадку відповідач без законних підстав продав належне позивачу спірного нерухомке майно, то є достатні підстави вважати, що він збагатився за рахунок останнього.

Відтак, правовідносини, що склалися, не регламентуються положеннями статті 230 ЦК України, як зазначено позивачем, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним є стягнення з ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів в порядку, передбаченому статтями 1212-1215 Глави 83 ЦК України.

Вартість спірного нерухомого майна визначена у звіті про незалежну оцінку майна від 2018 року та складає 72723,48 доларів США, що, відповідно складає 2 658 770, 43 гривень на день ухвалення судом рішення, відповідачем не спростована. (Том І а.с.45)

За наведених обставин позов в цій частині, на думку суду, підлягає задоволенню.

Щодо доводів апелянта стосовно стягнення моральної шкоди колегія зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховний Суд нагадує, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту».

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме в п. 3 роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності тощо.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5 вказаної постанови).

Відповідно до прецедентної практики (наприклад, рішення від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України») Європейським судом з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина, повинна відчути страждання (моральну шкоду) і сам лише факт правопорушення має своїм наслідком спричинення моральної шкоди.

З врахуванням вище наведених встановлених обставин справи, а також доказів, наданих позивачем, керуючись положеннями статті 23 ЦК України апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача в розмірі 100 000 грн.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Позивач разом з позовною заявою подав до суду заяву про попередній розрахунок витрат на правову допомогу. 28.02.2020 року позивач подав заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 528 000 грн. На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду додаткову угоду № 1 до угоди про надання правової допомоги, № 5-12/18 від 13.12.2018 року, відповідно до умов якої передбачений зміст послуг, кількість годин роботи адвоката, а також оплата послуг з представництва інтересів у суді в розмірі 528 000 грн. Також позивач надав до суду акт № 1 від 17.02.2020 року приймання-передачі виконаних послуг по угоді про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатом були надані наступні послуги: вивчення та аналіз документів, що посвідчують право власності Клієнта на нерухоме майно (2 години), консультація Клієнта щодо порядку стягнення матеріальної та моральної шкоди (4 години), забезпечення дотримання Клієнтом досудового врегулювання спору (4 години), вивчення судової практики (5 годин), формування доказової бази, систематизація групування доказів, додатків до позовної заяви (4 години), складання тексту позовної заяви (5 годин), надання консультації Клієнту з питань відкриття провадження у справі, порядку і строків судового розгляду, порядку оскарження рішень суду та ухвал з процесуальних питань (4 години), складання апеляційної скарги на ухвалу від 26.12.2018 року (4 години), вивчення судової практики (4 години), складання процесуальних документів (2 години), направлення процесуальних документів відповідачу (1 година), правовий аналіз відзиву на позовну заяву (2 години), формування доказової бази, систематизації групування доказів та складання відповіді на відзив (4 години), юридичний супровід у судовому засіданні (10 годин, ціна 2800 грн за годину). Також вказаним актом визначений гонорар в сумі 500 000 грн (а.с. 193). Також позивач надав рахунок-акт № 1 згідно з угодою про надання правової допомоги від 17.02.2020 року на суму 500 000 грн, а також рахунок-акт № 2 на суму 28 000 грн (а.с. 191,192).

18.05.2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 направила до апеляційного суду клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу. Своє клопотання представник позивача обґрунтувала тим, що за домовленістю між позивачем та адвокатом сума гонорару за надання професійної правничої допомоги за оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2020 року по справі становить 250 000 грн. На підтвердження існування вказаних обставин представник позивача надала до суду копію угоди про надання правової допомоги № 5-12/18 від 13.12.2018 року, копію додаткової угоди № 2 від 18.06.2020 року до угоди про надання правової допомоги; копію розрахунку від 13.05.2021 року; копію звіту від 17.05.2021 року; копію акту приймання-передачі від 17.05.2021 року; копію рахунку від 13.05.2021 року, а також копію квитанції від 17.05.2021 року.

Звертаючись до суду з клопотанням про відшкодування витрат на правову допомогу сторона подала до суду копію угоди про надання правової допомоги № 5-12/18 від 13.12.2018 року, копію додаткової угоди № 2 від 18.06.2020 року до угоди про надання правової допомоги; копію розрахунку від 13.05.2021 року; копію звіту від 17.05.2021 року; копію акту приймання-передачі від 17.05.2021 року; копію рахунку від 13.05.2021 року, а також копію квитанції від 17.05.2021 року.

Відповідно до звіту про надані послуги від 17.05.2021 року на виконання умов Додаткової угоди № 2 адвокат надав послуги: консультація щодо порядку і строків подання процесуальних документів щодо оскарження рішення по справі 2 години на суму 16 130 грн, вивчення судової практики 8 годин на суму 64 520 грн, складання апеляційної скарги на рішення від 18.06.2020 року 6 годи на суму 48 390 грн, складання процесуальних документів 2 години на суму 16 130 грн, вивчення судової практики Європейського суду з прав людини щодо питань розміру стягнення моральної шкоди 9 годин на суму 72 585 грн, складання письмових пояснень по справі 4 години на суму 32 260 грн. Ці ж відомості містяться в розрахунку суми гонорару, акті приймання-передачі, а також в рахунку на оплату послуг адвоката та квитанції.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Відповідно до ст. 30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Окремо, колегія суддів звертає увагу на те, ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18).

Отже, вирішуючи питання, щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу апеляційний суд, враховуючи підстави та предмет позовних вимог, обсяг роботи, виконаної адвокатом в системному взаємозв`язку з предметом позову, зважаючи на положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України (співмірність витрат на оплату послуг адвоката), вважає за необхідним стягнути компенсацію витрат на правничу допомогу у розмірі 81 000 грн.

Таким чином, враховуючи вище наведене, встановлені обставини справи, роз`яснення судів вищої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду в розмірі 2 658 770 (два мільйони шістсот п`ятдетсят вісім тисяч сімсот сімдесят) гривень 43 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) моральну шкоду в розмірі 100 000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) витрати на правову допомогу в розмірі 81 000 (вісімдесят одна тисяча) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 березня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін