Справа № 372/359/22
Провадження № 2-135/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Висоцької Г.В.

при секретарі Куник О. В., представниці позивачки ОСОБА_1 , розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 , в якому просила розірвати шлюб між ними та визначити місце проживання їх спільних дітей разом із нею. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що із 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне життя із відповідачем не склалось, відносини поступово погіршились, шлюбно-сімейні стосунки припинені, позивачка з дітьми проживає окремо. У зв`язку із чим просила шлюб розірвати. Для збереження нормального фізичного, емоційного, духовного стану дітей просила визначити місце проживання дітей разом із матір`ю.

16.02.2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

08.06.2022 року на адресу суду від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила наступне. На думку відповідача, викладені у позові обставини, не відповідають дійсності та не підтверджуються належними доказами. Разом з тим, відповідач погоджується розірвати шлюб та просить суд задовольнити позов у цій частині. Щодо іншої вимоги, просила суд визначити місце проживання дітей разом із матір`ю, але за їх зареєстрованим місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

13.06.2022 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області.

20.06.2022 року представницею позивачки подано до суду відповідь на відзив.

01.07.2022 року представницею відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив.

11.08.2022 року ухвалою суду зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області надати висновок щодо розв`язання спору про місце проживання дітей сторін.

22.09.2022 року на адресу суду надійшов лист виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про неможливість надання висновку, у зв`язку із тим, що позивачка з дітьми знаходиться за межами України.

12.01.2023 представницею відповідача подано до суду доповнення до відзиву, в якому просила вимогу про розірвання шлюбу задовольнити, у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю відмовити у зв`язку із необґрунтованістю.

16.01.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Сторона позивача у судове засідання не з`явилась.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та при вирішенні спору поклався н розсуд суду.

Суд, заслухавши представницю позивачки, дослідивши та оцінивши докази по справі, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 7 жовтня 2006 року ОСОБА_2 уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_3 , зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2878 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).

Від спільного шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).

Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя в сторін не склалося, між ними припинилися подружні стосунки, та вони перестали вести спільне господарство. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім`ю зберегти неможливо, оскільки позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, так як вважають, що примирення між ними є неможливим, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дітей, то судом встановлено наступне.

На даний час неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також малолітній ОСОБА_6 проживають разом із матір`ю за межами України.

Позивачка ОСОБА_2 має належні умови для проживання дітей, офіційно працює, отримує дохід, який забезпечить належне утримання дітей.

Відповідач ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини

Під час розгляду справи на підставі усіх зібраних доказів, судом установлено, що станом на теперішній час спільні діти сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають на утриманні матері та проживають разом з нею, відповідач фактично не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки, щодо проживання дітей разом з нею, але просить визначити місце проживання за конкретною адресою їх реєстрації.

Відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Як вбачається із соціально-сімейного звіту, складеного Муніципалітетом Аліканте відділом з соціальних питань та сім`ї, де наразі проживають позивачка з дітьми, двоє старших дітей висловили бажання залишитися з матір`ю в нинішніх умовах.

Вирішуючи спір між сторонами стосовно місця проживання дітей, суд враховує думку неповнолітніх дітей, вік усіх дітей, потребу дітей у материнській турботі та догляді, що діти звикли до певного місця проживання та школи, обстановки та режиму дня, інтересів дітей, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Враховуючи вік дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , можливість сторін створити дітям належні умови для проживання, розвитку та виховання, суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з матір`ю ОСОБА_2 , без прив`язки до конкретної адреси проживання, оскільки це забезпечить якнайкраще їх інтереси.

При цьому слід зазначити, що визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливатимуть на взаємовідносини батьки із синами.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 07 жовтня 2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2878 - розірвати.

Визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1900,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька