Справа № 466/7665/22 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2684/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_3 , з участю заінтересованої особи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_5

В обґрунтування заяви покликалась на те, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Там же проживає її колишній чоловік ОСОБА_1 , шлюб з яким розірвано у 2016 році, та донька ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , 2014 року народження.

Стверджувала, що упродовж останніх восьми років ОСОБА_1 вчиняє щодо неї та доньки насильство у таких формах :

фізичне: неодноразово завдавав тілесні ушкодження, копав ногами, душив, погрожував ножем, погрожував обпекти увімкненою праскою, завдавав ляпаси по обличчі, накручував волосся на руку та тягав за волосся по квартирі;

психологічне: принижував, обзивав принизливими словами з використанням ненормативної лексики (в тому числі обзивав і під час вагітності), всім розповідає, що вона психічно хвора;

економічне: виганяв з дитиною з власного дому, раптово висаджував з машини, закривав у кімнаті та не давав мені доступу до майна, неодноразово пошкоджував особисте майно - косметику, одяг тощо, без узгодження з нею привів незнайомого мужчину та повідомив, що той тепер буде жити в їх спільній квартирці ; без її відома та відома дитини установив камери у квартирі та здійснював зйомку ;

сексуальне: здійснював її відеозйомку, поки вона спала, при цьому піднімав нічну сорочку щоб оголювати частини тіла.

Оскільки таке насильство постійно відбувалося на очах неповнолітньої доньки, за результатами оглядів у спеціаліста починаючи щонайменше з 2018 року у малолітньої ОСОБА_8 відмічається порушення психоемоційного стану у зв`язку з хронічною стресовою ситуацією вдома. Востаннє дівчинка була на консультації у невролога 19 вересня 2022 року. Тоді через поведінку батька напередодні, в дитини посилились нав`язливі рухи обличчя та тік повіками. Марії рекомендовано уникати психотравмуючих ситуацій та психологічна корекція.

Вказувала, що поведінка ОСОБА_1 була предметом розгляду та втручання органів поліції. Так, заява від 13 квітня 2016 р зареєстрована у журналі ЄО за № 10126, заява від 15 січня 2018 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 1126, заява від 10 лютого 2018 р зареєстрована у журналі ЄО за № 3334, заява від 05 серпня 2018 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 19623, заява від 08 листопада 2018 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 28429, заява від 06 травня 2019 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 10065.За результатами розгляду останньої заяви на ОСОБА_1 складено адміністративний протокол № ГР 021031 за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (Вчинення насильства в сім`ї). За розглядом заяви від 03 грудня 2019 р. справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2, Шевченківським судом м. Львова провадженням закрито у зв`язку з закінченням строків накладання адміністративного стягнення.

Зазначала, що 07 квітня 2021 р. ОСОБА_1 , перебуваючи вдома, умисно наніс ОСОБА_3 тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 400 належать до легкого тілесного ушкодження. За цим фактом було відкрите кримінальне провадження № 0000275 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. На жаль, це кримінальне провадження було зрештою закрито у зв`язку за недостатністю доказів.

Звертала увагу суду, що 8 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 було винесено терміновий заборонний припис у зв`язку з тим, що він привів до квартири стороннього чоловіка і вкотре виганяв колишню дружину з донькою з кімнати та штовхав.

28 вересня 2022 року ОСОБА_1 привів додому незнайомого чоловіка ОСОБА_5 та повідомив, що той тепер буде жити у квартирі. Донька дуже перелякалась, що стороння людина буде жити з ними.

У квартирі з дитиною перебував батько заявниці ОСОБА_9 , який повідомив, що ОСОБА_1 з криками увірвався до квартири, та викликав поліцію повідомивши, що його не впускають до квартири. На запитання, що відбувається, хто цей чоловік з речами і що робить у квартирі, ОСОБА_1 сказав, що ця особа уклала з ним договір позички і буде проживати у квартирі, у кімнаті, яка виділена ОСОБА_1 рішенням суду.

Як з`ясувалось, згідно надуманого договору ОСОБА_1 передає ОСОБА_5 у користування половину квартири з побутовою технікою та іншим майном у квартирі.

Заяниця вважала, що таким чином ОСОБА_1 реалізував свої погрози та практично намагається вселити у квартиру стороннього чоловіка з метою залякування та вчинення психологічного тиску на неї та дитину, та імовірного вчинення інших насильницьких дій цим чоловіком щодо неї та 8-річної доньки. Вона з`ясувала, що ОСОБА_5 є мешканцем київщини, визнаний непридатним до військової служби у зв`язку із психічними розладами. Перебування його у квартирі є загрозливим для життя та здоров`я як заявниці, так і неповнолітньої дитини.

У зв`язку з насильством з боку ОСОБА_1 , вона і дитина отримували допомогу у психолога. За результатами первинного обстеження її емоційного стану, у неї зокрема виявлено підвищену тривожність, зниження самооцінки, страх перед майбутнім, значно зросла фонова тривожність та загальна недовіра до світу і очікування на скривдження.

В них відмічаються розлади сну, ситуативне серцебиття, страх, тремтіння рук, внутрішній тремор, турбують думки та спогади про травматичний досвід.

В результаті домашнього насильства у неї спостерігається значне зниження рівня життя (згідно з критеріями ВООЗ), а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, негативні переживання, негативне мислення, знижена працездатність, порушені дружні зв`язки, апатія. Рекомендована подальша індивідуальна КПТ та ЕМДР- травмофокусовані терапії в режимі 1 сесія (50 хв.) у тиждень. Рекомендовано уникати стресових ситуацій та максимальне дистанціювання кривдника як джерела травмування.

На думку заявниці, видача обмежувального припису наразі єдиний дієвий спосіб захистити її та дитину від насильства з боку ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного просила, видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 і ОСОБА_5 :

- заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_5 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами, ОСОБА_3 , а також ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

- заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_5 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалих осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

- заборонити ОСОБА_1 і ОСОБА_5 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_3 , а також ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Оскаржуваним рішеннямШевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_3 , з участю заінтересованої особи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 і ОСОБА_5 :

Заборонено ОСОБА_1 і ОСОБА_5 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами, ОСОБА_3 , а також ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонено ОСОБА_1 і ОСОБА_5 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою, ОСОБА_3 .

В решті в задоволенні заяви відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що між сторонами існує майновий спір щодо порядку користування квартирою, що належить їм на праві спільної часткової власності, зокрема ішляхом подачі заяви про встановлення заборонного припису заявниця намагається уникнути виконання рішення суду по справі №466/8225/20, позбавити його можливості користуватися належною йому часткою у праві власності на квартиру та в кінцевому результаті одноосібно проживати у вказаній квартирі

Вказує, що суд першої інстанції упереджено та однобічно оцінив докази надані сторонами, не вивчив докази, подані ним, зокрема не надав правової оцінки терміновому заборонному припису від 16 травня 2019 p., який складено на ОСОБА_3 за вчинення психологічного насильства, постанову Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2019 р. (справа № 466/3951/19), якою встановлено, що ОСОБА_3 вчинила психологічне насильство до свого колишнього чоловіка, а саме принижувала його честь і гідність, шарпала, провокувала на конфлікт і бійку, поводила себе агресивно, висловлювалась нецензурними словами.

Звертає увагу суду, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2022 року у справі №466/8225/20 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод в користування квартирою ОСОБА_1 та їх малолітній дитині.

Також зазначає, що в діях ОСОБА_1 відсутні ризики визначені законодавством, зокрема він не погрожував заподіянням шкоди життю і здоров`ю колишній дружині та їх дитині, не обмежував їх свободу жодним чином, не застосовував фізичне насильство, не душив, не зловживає алкогольними та наркотичними речовинами, не має фінансових проблем, не контролює особисте життя колишньої дружини, за період спільного проживання не проявляв у поведінці агресії, жорстокості. Кожен із колишнього подружжя веде окреме життя, їх пов`язує лише наявність спільно набутого майна та малолітня дитина.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи із наступних обставин.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири на АДРЕСА_1 . У цій же квартирі проживає їх спільна донька ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , 2014 року народження.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 14 червня 2022 року по справі №466/8225/20 встановлено порядок користування квартирою, за яким кожному із мешканців ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 виділено в користування по одній кімнаті.

Порядок користування кухнею, комунальними вигодами та іншими приміщеннями спільного користування не визначався.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року по справі №466/8225/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , отже рішення по справі законної сили не набрало.

ОСОБА_3 неодноразово зверталась у відділ поліції із заявами про вчинення щодо неї з боку ОСОБА_1 насильства. Так, заява від 13 квітня 2016 р зареєстрована у журналі ЄО за № 10126, заява від 15 січня 2018 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 1126, заява від 10 лютого 2018 р зареєстрована у журналі ЄО за № 3334, заява від 05 серпня 2018 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 19623, заява від 08 листопада 2018 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 28429, заява від 06 травня 2019 р. зареєстрована у журналі ЄО за № 10065.

За результатами розгляду останньої заяви на ОСОБА_1 складено адміністративний протокол № ГР 021031 за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП -вчинення насильства в сім`ї. За розглядом вказаного протоколу справа про адміністративне правопорушення була провадженням закрито у зв`язку з закінченням строків накладання адміністративного стягнення, тобто з нереабілітуючих підстав.

8 вересня 2022 року та 28 вересня 2022 року щодо ОСОБА_1 працівником підрозділу органів Національної поліції Українни були винесені заборонні приписи у зв`язку з вчиненням домашнього насильства щодо ОСОБА_3 та малолітньої дитини ОСОБА_10 .

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 року справа № 753/23624/18 (постановою суду зменшено обсяг обов`язків, які було покладено на кривдника рішенням апеляційного суду) міститься правовий висновок щодо обставин, які підлягають установленню судом, для видачі обмежувального припису.

«… Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві».

Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Виходячи із наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у даному випадку такі ризики присутні.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що між сторонами склались неприязні стосунки та є невирішені майнові спори знаходять своє підтвердження, однак не виключають ту обставину, що матеріалами справи доведено факт чинення ОСОБА_1 психологічного насильства відносно ОСОБА_3 та малолітньої доньки сторін.

Так зокрема, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 проводилась відеозйомка без відома та згоди ОСОБА_3 та дитини, у різних сімейних та побутових ситуаціях, в житлових приміщеннях, на кухні тощо, у тому числі із кадрами, де дитина оголена, і не підозрює, що її знімають та відео.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 08 вересня 2022 року намагався вселити до спільної квартири, у якій постійно проживає ОСОБА_3 та малолітня донька ОСОБА_10 , у зв`язку з чим йому був вручений терміновий заборонний припис.

28 вересня 2022 року ОСОБА_1 намагався вселити у спільну квартиру іншого стороннього чоловіка - ОСОБА_5 , який відповідно до слів працівника поліції, хворий на психічні розлади та визнаний у зв`язку з цим непридатним до військової служби.

Укладений ОСОБА_1 договір позички кімнати у квартирі АДРЕСА_2 із наданням права на використання меблів і предметів побуту сторонній особі ОСОБА_5 , яку, як ствердив сам ОСОБА_1 знає нетривалий час, суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично і не знайшов адекватного пояснення таким діям ОСОБА_1 , як окрім спричинення моральних страждань своїй колишній дружині і дитині, спонукання ОСОБА_3 до дії з реалізації квартири чи виплати йому коштів за її частину з боку колишньої дружини.

В суді апеляційної інстанції ні ОСОБА_1 , ні його представник не змогли пояснити з якою метою ОСОБА_1 08 та 28 вересня 2022 року приводив сторонніх осіб для проживання у спільній із заявницею квартирі і чи дійсно вказані особи потребували такого житла.

Такі дії ОСОБА_1 (по суті шантаж з метою спонукання до вчинення цивільно- правових угод) викликали у постраждалих осіб ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_11 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Заселення ОСОБА_1 у спільну квартиру невідомих посторонніх осіб із сумнівною репутацією неабияк налякали ОСОБА_3 та їхню малолітню доньку, призвели до негативних наслідків у вигляді страху, тривожності та інших порушень емоційного стану малолітньої дитини, що розцінюється судом як психологічне насильство.

Так, із наданих суду консультативних висновків спеціаліста вбачається, що при обстеженні емоційного стану ОСОБА_3 та неповнолітньої дитини ОСОБА_10 виявлено підвищену тривожність, зниження самооцінки, страх перед майбутнім, значно зросла фонова тривожність та загальна недовіра до світу і очікування на скривдження. І у заявниці, і у дитини відмічаються розлади сну, ситуативне серцебиття, страх, тремтіння рук, внутрішній тремор, турбують думки та спогади про травматичний досвід. В результаті домашнього насильства у ОСОБА_3 спостерігається значне зниження рівня життя (згідно з критеріями ВООЗ), а саме: часта втома, фізичний дискомфорт, негативні переживання, негативне мислення, знижена працездатність, порушені дружні зв`язки, апатія. Рекомендована подальша індивідуальна КПТ та ЕМДР- травмофокусовані терапії в режимі 1 сесія (50 хв.) у тиждень. Рекомендовано уникати стресових ситуацій та максимальне дистанціювання кривдника як джерела травмування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 надано суду в порядку доказів у заперечення вчинення домашнього насильства аудіо- та відеозаписи, здійснені самим останнім у різних побутових ситуаціях у квартирі, де він проживає із заявницею та донькою. З таких записів вбачається, що у конфлікті приймають участь колишнє подружжя в присутності своєї неповнолітньої дитини, ведуть себе некоректно по відношенню одне до одного, застосовують лайку, грубі вислови, образи та обвинувачення одне одного, однак, встановлено, такі записи проводились ОСОБА_1 без відома та згоди ОСОБА_3 та дитини, у різних сімейних та побутових ситуаціях, в житлових приміщеннях, на кухні тощо, у тому числі із кадрами, де дитина оголена, і не підозрює, що її знімають та відео. І хоча, як правильно зазначив суд першої інстанції, не можна виправдати не завжди достойну поведінку матері неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у таких ситуаціях, дії ОСОБА_1 , який допустив таку зйомку потай від інших мешканців квартири, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив як психологічне насилля над своєю колишньою дружиною і малолітньою дитиною.

Як в суді першої так й апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що він може в подальшому знову когось підселити у спільну квартиру, обґрунтовуючи тим, що він співвласник такої, не зважаючи на те, як до цього поставляться його колишня дружина і малолітня дитина.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_1 у зв`язку з доведеністю факту чинення психологічного насильства щодо ОСОБА_3 та спільної малолітньої доньки і щоіснує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, у вигляді підселення у квартиру чужих людей з метою вирішення майнових спорів які існують між колишнім подружжям.

В той же час, при визначенні терміну, на який необхідно видати обмежуваний припис судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , і це є єдиним місцем його проживання.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.

Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Вказана правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що строк видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_1 на максимальний термін 6 місяців не відповідатиме принципу пропорційності вручання у право власності останнього, а відтак вказаний термін необхідно зменшити до чотирьох місяців.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2022 року в частині строку дії обмежувального припису ОСОБА_1 зміні з шести місяців до чотирьох місяців.

В іншій частині (в частині видачі обмежувального припису ОСОБА_5 ) рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому не було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2022 року в частині строку дії обмежувального припису ОСОБА_1 змінити з шести місяців до чотирьох місяців.

В решти рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.