ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року м. Чернівці Справа № 724/24/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Недобоївська сільська рада, ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Єфтеньєва О.Г., повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

скасувати рішення Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 27 червня 2018 року №255/21-18 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) у власність ОСОБА_2 площею 0,2500 га., в тому числі: 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства в с. Зарожани (кадастровий номер :02:001:0291);

скасувати в Державному земельному кадастрі запис про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0291 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 , №27060753 від 11.07.2018 року на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, адреса: Чернівецька область, Хотинський район, с. Зарожани, кадастровий номер: :02:001:0291, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 250.

В обґрунтування вимог вказував, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2006 року ОСОБА_1 успадкував за заповітом від Провадження №22-ц/822/150/23

ОСОБА_4 майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що за своє життя спадкодавець ОСОБА_4 на підставі рішення Зарожанської сільської ради від 30 січня 1997 року отримала у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,34 га. по АДРЕСА_1 . Проте, правовстановлюючого документа останньою не виготовлено.

Також, актом перевірки встановлено, що за інформацією, наданою Зарожанським старостинським округом Недобоївської територіальної громади, згідно погосподарської книги № 1 за 2006-2010 рр, особовий рахунок № НОМЕР_1 на день смерті ОСОБА_4 за її господарством в користуванні обліковувались земельні ділянки загальною площею - 0,48 га, із них - 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (включно - 0,06 га на яких було побудовано капличку) та 0,21 га для ведення особистого підсобного господарства, із них -0,11 га по АДРЕСА_1 , що не відповідає відомостям земельно-облікових даних сільської ради. Отже, на день смерті ОСОБА_4 за її господарством мала обліковуватись земельна ділянка площею - 0,34 га, яка передана у власність для ведення особистого підсобного господарства, та земельна ділянка площею - 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, яка перебувала в користуванні.

В подальшому, рішенням Зарожанської сільської ради від 06.02.2003 року вилучено із користування ОСОБА_4 (за її заявою) земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва каплички, та рішенням від 18.05.2006 року №21/2-06 вилучено земельну ділянку площею - 0,10 га для ведення особистого селянського господарства (передану у власність для ведення підсобного господарства) в урочищі «Цвинтар» у зв`язку із смертю останньої. Таким чином, за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд залишилась земельна ділянка площею 0,19 га (категорія земель- землі житлової та громадської забудови).

29 березня 2021 року для вчинення юридично значимих дій (зокрема розпорядження) стосовно земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив довіреність на ім`я ОСОБА_5 , яка в процесі оформлення відповідних документів довідалася про порушення земельного законодавства зі сторони Зарожанської сільської ради (правонаступник - Недобоївська сільська рада) та ОСОБА_2 .

Зазначав, що рішенням XIX сесії VІІ скликання №228/19-18 від 19.02.2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на (місцевості) п.1 даного рішення - дати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у власність громадянам згідно додатку (додається) в частині надання - 0,25 га по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства прийнято всупереч вимогам ст.118 ЗК України.

В ході перевірки ОСОБА_1 стало відомо, що рішенням XIX сесії VІІ скликання Зарожанської сільської ради №255/21-18 від 27.06.2018 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою» частина ділянки, яка належала спадкодавцю на праві власності, передано у власність ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивач вважає, що вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню, так і державна реєстрація права, враховуючи наступні обставини.

Крім іншого, встановлено, що успадковане гр. ОСОБА_1 , нерухоме майно, а саме житловий будинок та кілька господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці орієнтовною площею - 0,06 га, а в земельно-облікові документи сільської ради (погосподарська книга) відносно землекористування ОСОБА_4 вносились недостовірні дані про стан та розміри земельних ділянок, що є порушенням.

Отримавши рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_4 мала усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення наданої їй у власність землі (одержання державного акта на право власності на землю, пізніше реєстрацію права власності), а тому скасування рішення Зарожанської сільської ради від 27 червня 2018 року №255/21-18 «Про затвердження технічної документації із землеустрою» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 і скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дасть спадкоємцю можливість завершити оформлення права власності на земельну ділянку та поновить його права.

На підставі наведеного просив вимоги задовольнити.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Зарожанської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 27 червня 2018 року №255/21-18 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) у власність ОСОБА_2 площею 0,2500 га, в тому числі 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства в с. Зарожани кадастровий номер :02:001:0291.

Скасовано в Державному земельному кадастрі запис про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровий номер :02:001:0291 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 № 27060753 від 11.07.2018 року на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства: Чернівецька область Дністровський район с. Зарожани кадастровий номер :02:001:0291 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 250.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, що за приписами ч.1 ст.23 ЗК України право власності або постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Дійсно, рішенням сесії Зарожанської сільської ради від 30.01.1997 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,34 га, однак жодних відомостей щодо видачі ОСОБА_4 та реєстрації сільською радою державного акту, який би посвідчував її право власності на спірну земельну ділянку, немає.

Наголошує, що після смерті ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2006 року ОСОБА_1 став власником спадкового майна (житлового будинку по АДРЕСА_1 ) без зазначення жодної земельної ділянки, її розмірів та цільового використання, отже спадкове майно складалося тільки з будинку, оскільки спадкодавець не оформила права власності на спірну земельну ділянку.

Звертає увагу суду на позицію, викладену в постанові ВС від 18.03.2019 року в справі №343/1048/17, де вказано, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на таку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Також, апелянт зазначив, що рішенням Зарожанської сільської ради №464/28-15 від 12.10.2015 року було припинено право користування присадибною ділянкою площею 0,25 га по АДРЕСА_1 громадянином російської федерації ОСОБА_1 , залишивши при цьому земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, оскільки вона використовується не за цільовим призначенням, і зазначене рішення позивачем не оскаржено і таке є чинним, а земельна ділянка була передана на підставі останнього до земель запасу сільської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача заперечує щодо доводів останньої, просить рішення суду залишити без змін, скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що отримавши право на отримання у власність земельної ділянки спадкодавець мала правомірні очікування щодо оформлення права власності на земельну ділянку, оскільки нею було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю, а саме: рішенням сільської ради земельну ділянку надано ОСОБА_4 у власність, а тому спадкоємець, позивач у справі має підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням щодо оформлення наданої землі.

Суд зазначив, що Зарожанська сільської ради приймаючи рішення від 12 жовтня 2015 року №464/28-15 про припинення право власності ОСОБА_1 на користування присадибною земельною ділянкою 0,25 га по АДРЕСА_1 та залишення при цьому йому земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за вище зазначеною адресою ніяким чином не встановила, чи порушуються в даному випадку права та інтереси позивача, не надано доказів суду про те, що сільська рада приймаючи рішення про залишення земельної ділянки в розмірі 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд визначила, що саме такий розмір земельної ділянки буде достатньо позивачу для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Крім іншого, суд вказав, що у позивача фактично відсутня земельна ділянки площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка відповідно до рішення повинна була залишитися у позивача, оскільки в нього фактично наявна земельна ділянка площею 0,0719 га.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом, що рішенням Зарожанської сільської ради від 30.01.1997 року ХІ сесії ХХІІ скликання про передачу землі у приватну власність, крім інших, ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,34 га по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).

Рішенням Зарожанської сільської ради від 06.02.2003 року про вилучення та закріплення земельних ділянок, у ОСОБА_4 (за згодою) вилучено земельну ділянку у розмірі 0,06 га по АДРЕСА_1 для будівництва каплички (т.1 а.с.25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (т.1 а.с.12).

Рішенням Зарожанської сільської ради №21/2-06 від 18.05.2006 року про припинення права користування земельними ділянками припинено право користування земельною ділянкою площею 0,10 га в урочищі «Цвинтар» в зв`язку зі смертю ОСОБА_4 . Землю передано до запасу сільської ради (т.1 а.с.26).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.09.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1339, ОСОБА_4 передала у спадок ОСОБА_1 наступне майно: житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.10.2006 року, серія ССА №916457, ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14).

Рішенням Зарожанської сільської ради від 19 лютого 2018 року №228/19-18 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у власність ОСОБА_2 , а саме 0,25 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.27).

Рішенням Зарожанської сільської ради від 27 червня 2018 року №255/21-18 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості): у власність ОСОБА_2 загальною площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с.Зарожани (кадастровий номер :02:001:0291) (т.1 а.с.28).

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в с. Зарожани (кадастровий номер :02:001:0291) підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.05.2018 року № НВ-018 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.29-30).

З кадастрового плату земельної ділянки ОСОБА_2 в с. Зарожани (кадастровий номер :02:001:0291) вбачається її розташування та межі земельної ділянки 0,25 га для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.56).

Листом Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 20.07.2021 року № 182/6-21 повідомляється, що в ході перевірки було встановлено, що Зарожанською сільською радою відносно землекористування за адресою: АДРЕСА_1 приймалось ряд рішень із порушенням земельного законодавства або взагалі не приймались. В земельно-облікові документи сільської ради (по господарські книги) відносно землекористування ОСОБА_4 вносились недостовірні дані про стан та розміри земельних ділянок, що є порушенням п. «є» ст.211 ЗК України. Зазначене також підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 807-ДК/0101АП/09/01-21 від 18.11.2021 року (т.1 а.с.19-22).

Як вбачається з погосподарської книги, особовий рахунок НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , у її власності станом на 2006 рік перебували земельні ділянки у розмірі 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового буднику господарських будівель та споруд, 0,02 га для каплички; 0,23 га для ведення особистого селянського господарства; загальна площа земельних ділянок 0,48 га. Станом на 2007 рік 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового буднику господарських будівель та споруд, 0,02 га для каплички; 0,11 га для особистого селянського господарства. Станом на 2008 рік 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового буднику господарських будівель та споруд, 0,02 га для каплички; 0,11 га для особистого селянського господарства; загальна площа 0,36 га. Станом на 2009-2010 роки 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового буднику господарських будівель та споруд, 0,02 га для каплички; 0,11 га для особистого селянського господарства; загальна площа 0,36 га.

Рішенням Зарожанської сільської ради від 12 жовтня 2015 року №464/28-15 припинено право користування присадибною земельною ділянкою 0,25 га по АДРЕСА_1 , громадянином російської федерації ОСОБА_1 , залишено при цьому земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за зазначеною адресою, оскільки вона використовується не за цільовим призначенням і з 2006 року по даний час на її користування не укладено договору оренди ОСОБА_1 з сільською радою. Передано землю до запасів сільської ради (т.1 а.с.112).

У відповідності до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

В силу ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

У випадку, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частини перша статті 1299 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 477/2394/14-ц та від 30 серпня 2022 року у справі № 739/160/20.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється; право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється, зокрема, сільською радою (статті 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 року), статті 2, 4, 8, 12-14, 19, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», статті 3, 6, 7, 17, 19, 22-24, 39, 43, 44 ЗК України 1990 року).

Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 (тут і на далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) року передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

За приписами ст.17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для

прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної

інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Статтею 23 ЗК України 1990 року визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету (наданих, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (п.3).

Пунктом 6 Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статтю 23 щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України). Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України».

Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі 350/67/15-ц.

Абзацом 1 ч.1 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з п.«в» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з ч.7 та ч.9 ст.118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи ( 974-2006-п )) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

З огляду на наведені норми закону, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п.1 ч.3 ст.152 ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі №554/1195/17 від 30 червня 2020 року у справі №623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі №158/1672/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що початком процедури безоплатної приватизації земельної ділянки є звернення громадянина, зацікавленого у такій приватизації, до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За наведеного вбачається, що спадкодавець за життя не набув права власності на спірну земельну ділянку згідно зі ст.ст.125, 126 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки і за життя не встиг його зареєструвати, а тому до позивача як спадкоємця, що прийняв спадщину за заповітом, переходить право на завершення приватизації, а не перехід прав в порядку спадкування на зазначене майно, що спростовує доводи позовної заяви про порушення оскаржуваним рішенням прав на спірну земельну ділянку.

Позивач як спадкоємець, не має можливості іншим шляхом успадкувати і отримати право власності на спірну земельну ділянку, окрім як через визнання цього права судом лише в разу відмови відповідної ради про завершення процедури приватизації і отримання правовстановлюючого документа на неї.

Між тим, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким станом на час прийняття рішення про надання спадкодавцю спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю, однак, як установлено під час розгляду справи, такий документ спадкодавцю ОСОБА_4 не видавався.

Також, в матеріалах справи відсутні відомості, що спадкодавець замовляв чи виготовляв технічну документацію на спірну земельну ділянку, визначав межі земельної ділянки в натурі, погоджував межі з суміжними землекористувачами.

За наведених обставин, помилковими є твердження ОСОБА_1 в обґрунтуванні позовної заяви про те, що до складу успадкованого від ОСОБА_4 майна входила земельна ділянка площею 0,34 га по АДРЕСА_1 , надану останній у власність згідно рішення Зарожанської сільської ради від 30.01.1997 року. Помилкового із такими доводами погодився суд першої інстанції.

Оскільки до спадкоємця за зазначених у цій справі обставин може перейти лише право на завершення процедури отримання у власність земельної ділянки, а позивач із заявою про це до відповідної ради не звертався і відмови в цьому не отримував, то передчасно говорити про порушення або невизнання за ним такого права. Крім того, саме задоволення позовної заяви з такими вимогами не призведене до відновлення його прав на спірну земельну ділянку, оскільки, як зазначено вище, він таких не набув, отже позивачем обраний неефктивний спосіб захисту, оскільки ефективним буде визнання права в судовому порядку на завершення оформлення прав спадкодавця на земельну ділянку в разі невизнання таких (відмови в цьому) уповноваженим органом власника.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Крім того, обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок зроблено ВП ВС в постанові від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15ц.

Отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 щодо скасування рішення Зарожанської сільської ради №255/21-18 від 27 червня 2018 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) у власність відповідача, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :02:001:0291) через недоведеність порушенням ним права ОСОБА_1 в межах обраного способу захисту.

Що стосується вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі запис про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0291 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 , №27060753 від 11.07.2018 року на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, адреса: Чернівецька область, Хотинський район, с. Зарожани, кадастровий номер: :02:001:0291, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 250, то така задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від попередньої вимоги.

Згідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову у задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають перерозподілу.

Як вбачається з матеріалів справи за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 2 724 грн, які підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Недобоївської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання протиправним й скасування рішення сільської ради, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку,- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Перепелюк І.Б.