Номер провадження: 22-ц/813/1264/23
Справа № 497/1678/2020
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронно-детективне агентство «Рупада» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

04 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОДА «Рупада» та просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену йому заробітну плату в розмірі 17 110,00 грн за надурочні відпрацьовані робочі години, стягнути середній заробіток в розмірі 51 000,00 грн за час вимушеного прогулу з 09 липня 2020 року по цей час, стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

23 січня 2021 року позивач надав клопотання про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача 98 510 грн. середньомісячної заробітної плати.

Позивач посилався на те, що 12 березня 2020 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Рупада» на посаду охоронця згідно наказу №107-К, з посадовим окладом 4 826,00 грн, з 8-ми годинним робочим днем і 40 годинним робочим тижнем. Також начальник охорони попросив його відразу написати заяву про звільнення та надіслання трудової книжки по місцю реєстрації без зазначення дати. Робоче місце позивача знаходилося за адресою: АДРЕСА_1 , в якості охоронця на лінії кас. Фактичний робочий день тривав з 8:00 години до 23:00 години, тобто 15 годин згідно графіка ТЦ «Новус». За весь період його роботи з 12 березня 2020 року по 08 липня 2020 року йому не донараховали за надурочний час заробітну плату в розмірі 17 110,00 грн, в тому числі податки та збори.

Під час перевірки Інспекцією праці виявилося, що на підприємстві подвійна бухгалтерія і в табелі робочого часу не відображається фактично відпрацьований час. 09 липня будучи на роботі згідно робочого графіка, начальник охорони ОСОБА_2 пояснив усно, що його переводять на інший об`єкт та не допустив його до виконання своїх обов`язків. Після трьох тижнів очікування переводу, начальник охорони повідомив, що на іншому об`єкті роботи немає і він повинен написати заяву про звільнення за власним бажанням від чого позивач категорично відмовився. Позивач звернувся до Ірпенського відділу поліції ГУНП в Київській області з відповідною заявою про порушення законодавства про працю на товаристві та до цього часу триває досудове розслідування.

Також з наказом про звільнення скаржник не ознайомлений і тільки 30 вересня йому вручили трудову книжку, з якої він дізнався, що звільнений 30 липня 2020 року за власним бажанням за заявою, яку фактично не писав. Його незаконне звільнення потягнуло за собою час вимушеного прогулу з вини посадових осіб ТОВ «ОДА Рупада» по даний час. Середня заробітна плата позивача склала 10 200,00 грн, а за період з 09 липня 2020 по цей час вимушеного прогулу в грошовому еквіваленті складає 51 000,00 грн, тому цю суму він просив стягнути з відповідача.

Так як позивач переживав та страждав через відсутність та втрату роботи за період дії карантину, а також його неодноразові звернення до правоохоронних та контролюючих органів, йому спричинено моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОДА «Рупада» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позову. Крім того, судом першої інстанції проігноровано прохання позивача про витребування у відповідача певних доказів та відправлення заяви скаржника про звільнення на експертизу.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року до серпня 2022 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 23 лютого 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст. 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Щодо стягнення невиплаченої заробітної плати за надурочний робочий час, судом першої інстанції правильно було встановлено, що ОСОБА_1 з 12 березня 2020 року було прийнято на посаду охоронця до ТОВ «ОДА «Рупада» з посадовим окладом згідно штатного розпису, що підтверджується наказом №107-к від 11 березня 2020 року (а.с.27), з яким позивач був ознайомлений під підпис 11 березня 2020 року, а також ознайомлений з посадовими обов`язками та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як вбачається з правил внутрішнього трудового розпорядку трудового колективу працівників ТОВ «ОДА «Рупада», затверджених на загальних зборах трудового колективу від 17 грудня 2019 року, нормальна тривалість робочого часу для всіх працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Можливий особливий графік роботи окремих працівників в межах даного обмеження, що встановлюється Адміністрацією за погодженням з працівниками (а.с.30).

Як передбачено ч. 1 ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Відповідно до ст. 62 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61). Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті. Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки у таких виняткових випадках:

1) при проведенні робіт, необхідних для оборони країни, а також відвернення громадського або стихійного лиха, виробничої аварії і негайного усунення їх наслідків;

2) при проведенні громадсько необхідних робіт по водопостачанню, газопостачанню, опаленню, освітленню, каналізації, транспорту, зв`язку - для усунення випадкових або несподіваних обставин, які порушують правильне їх функціонування;

3) при необхідності закінчити почату роботу, яка внаслідок непередбачених обставин чи випадкової затримки з технічних умов виробництва не могла бути закінчена в нормальний робочий час, коли припинення її може призвести до псування або загибелі державного чи громадського майна, а також у разі необхідності невідкладного ремонту машин, верстатів або іншого устаткування, коли несправність їх викликає зупинення робіт для значної кількості трудящих;

4) при необхідності виконання вантажно-розвантажувальних робіт з метою недопущення або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення;

5) для продовження роботи при нез`явленні працівника, який заступає, коли робота не допускає перерви; в цих випадках власник або уповноважений ним орган зобов`язаний негайно вжити заходів до заміни змінника іншим працівником.

Так, на підставі звернення ОСОБА_1 працівниками Головного управління держпраці у Київській області у відповідача витребувані табелі робочого часу та було проведено перевірку щодо дотримання вимог законодавства про працю ТОВ «ОДА «Рупада»».

Під час перевірки встановлено, що відповідно до наданих табелів робочого часу робоча зміна позивача тривала по 8 годин. Так, в березні 2020 року у нього відпрацьовано 9 днів, в квітні 2020 року 25 днів, в травні 2020 року 24 дні, в червні 2020 року 23 дня, в липні 2020 року 4 дні, що підтверджується листом №42/2-Т-4411-5783 від 07 вересня 2020 року (а.с.4), тобто не було встановлено порушення Товариством вимог щодо використання надурочного часу, позивач працював по 8 годин на добу.

Як вбачається з довідки від 20 серпня 2020 року, виданою ТОВ «Охоронно-детективне агентство «Рупада» ОСОБА_1 була здійснена виплата заробітної плати у наступних місяцях: 17 квітня 2020 року 2 589,95 грн, 12 травня 2020 року 3 884,90 грн, 20 травня 2020 року 0,03 грн, 19 червня 2020 року 3 884,93 грн, 20 липня 2020 року 3 884,93 грн, 30 липня 2020 року 5 748,83 грн (а.с.29).

Надані позивачем табелі робочого часу (а.с.45-49) суд першої інстанції правильно вважав неналежними та недопустимими доказами з наступних підстав.

Так, Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2020 р. (справа №2040/7558/18) дійшов до висновку, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу (в тому числі посилаючись на вищевказаний Лист Міністерства праці та соціальної політики України).

Ведення табелю обліку робочого часу на підприємствах, установах і організаціях регламентуються наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т.ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення (відповідальність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.

Тобто табель - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем табелі обліку робочого часу не підписані відповідальними особами та не містять печатки товариства, інших належних та допустимих доказів позивачем надано не було, тому ці позовні вимоги позивачем не доведено та вони не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 09 липня 2020 року по цей час, судом першої інстанції правильно встановлено, що 30 липня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади охоронця за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що було видано наказ №322-к від 30 липня 2020 року (а.с.28).

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про його звільнення з 30 липня 2020 року за власним бажанням та заява про надіслання трудової книжки за місцем проживання, які датовані 29 липням 2020 року. Позивач в своїх позовних вимогах не просить поновити його на роботи, або змінити підставі його звільнення, хоча зазначає про фальсифікацію цих заяв, тому судом першої інстанції правильно не досліджувались причини звільнення, а розглядались вимоги щодо стягнення середньої заробітної платні за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться за вимушений прогул.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктами 5 та 8 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом першої інстанції позивача було звільнено 30 липня 2020 року та в день звільнення йому були виплачені 5 748,83 грн, те що позивач зазначає, що фактично не отримував заробітну платню з 09 липня 2021 року не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.

Позивачем не ставиться питання про поновлення на роботі, тому не підлягає задоволенню вимога щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу звільнення до часу поновлення на роботі. Позивачем в даному випадку не вірно обрано спосіб захисту його порушеного права. Якщо він зазначає про отримання його трудової книжки 30 вересня 2020 року, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права буде вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, а так як позивач не заявляв цієї позовної вимоги, судом першої інстанції вірно не досліджувались докази, щодо порушення норм трудового законодавства, а саме строків видачі трудової книжки.

Щодо стягнення моральної шкоди, судом першої інстанції правильно зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України.

В силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Так як судом першої інстанції не було встановлено порушення прав у сфері трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «ОДА «Рупада», тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ця вимога позивача, яка є похідною від зазначених вище вимог, не є обґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Щодо доводів скаржника, що судом першої інстанції проігноровано прохання позивача про витребування у відповідача певних доказів та відправлення заяви скаржника про звільнення на експертизу, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи відсутні будь які клопотання скаржника про витребування у відповідача доказів та про призначення експертизи.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Проте скаржник у суді першої інстанції заяву про проведення експертизи не подавав та не надававс висновок експерта, складений на його замовлення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк