Справа № 372/3287/22
Провадження № 2-258/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Висоцької Г.В., при секретарі Куник О.В.,

розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між сторонами було укладено кредитний договір № K3М0АЕ15004609. Згідно договору банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 19703,31 доларів США на термін 22.06.2011 року, а відповідача зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування.

Відповідачка не надала своєчасно банку кошти для погашення кредиту, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. 24.02.2012 року банк звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про звернення стягнення на предмет застави відповідачки. 16.03.2012 року рішенням суду позовні вимоги задоволено. Оскільки даним рішенням з відповідачки в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, тобто за період з 22.06.2006 року по 23.02.2012 року, то за період після позовної заяви від 24.02.2012 року, з 29.08.2013 по 15.08.2020 року відповідачка має заборгованість у розмірі 2384,16 доларів США, що складається із 2384,16 доларів США 3% річних від простроченої суми.

Ухвалою судді від 24.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання.

22.12.2022 року на адресу суду від представниці відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому зазначено наступне. Сума заборгованості є спірною, оскільки на час дії договору відповідачка сплатила 8389,98 дол. США, але позивачем така сума не вказана. Як зазначалось позивачем, з метою забезпечення виконання кредитного договору, між сторонами було укладено Договір застави. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль Volkswagen р.н. НОМЕР_1 . Позивач не вжив заходів по реалізації заставленого майна з метою погашення боргу відповідача за рахунок виручених коштів. З огляду на вищевикладене. Даний розрахунок на думку відповідача є недостовірним, оскільки неможливо встановити залишок суми боргу за вирахуванням вартості реалізації заставленого майна. Також просили застосувати строки позовної давності, оскільки, позивач просить стягнути боргу за кредитним договором від 22.06.2006 року, строк дії якого сплив 22.06.2011 року. Тобто строк позовної давності сплив ще 22.06.2014 року.

22.12.2022 року представницею відповідачки подано клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що позивач звертався до суду до цього ж відповідача з таким самим предметом та з тих самих підстав.

30.01.2023 року представник позивача подав до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із необхідністю отримання додаткового часу для надання доказів та пояснень у справі.

30.01.2023 року представницею відповідачки подано заяву про відшкодування судових витрат, в якій остання просила стягнути із позивача на користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. 00 коп.

31.01.2023 року представниця відповідачки подала клопотання про розгляд справи без її участі, у позовних вимогах просила відмовити повністю.

Суд, дослідивши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, що стороною відповідача відзив направлено АТ КБ «ПриватБанк» 23.12.2022 року.

Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом п`яти днів з дня їх отримання із одночасним надсиланням вказаних документів іншим учасникам справи.

У зв`язку із чим, суд вважає, що у представника позивача було достатньо часу для надання доказів та пояснень у справі.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Клопотання представниці відповідачки про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки позови не є тотожними, охоплюють різні періоди нарахування заборгованості.

У зв`язку із чим, суд переходить до розгляду справи по суті.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) 22.06.2006 року уклали кредитний договір № K3М0АЕ15004609.

Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 19703,31 [Долар США] на термін до 22.06.2011 р., а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, зараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.

24.02.2012 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави відповідача.

16.03.2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Позивач зазначає прострочену суму заборгованості відповідачки у розмірі 11409,49 Доларів США, на яку нараховану 3% річних, що становить 2384,16 доларів США за період з 29.08.2013 року по 15.08.2020 року.

Суд не може погодитись із такою позицією з огляду на наступне.

Рішенням Індустріального районного судом м. Дніпропетровська від 16.03.2012 року встановлено розмір боргу відповідачки за кредитним договором після закінчення терміну його дії, яким визначено борг у розмірі 262 452 грн. 19 коп.

Рішення набрало законної сили, а тому обставини щодо розміру боргу відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушенні грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

У наведеній постанові колегія суддів Великої Палати Верховного Суду погодилась із висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі №918/117/18, від 30.01.2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

А тому суд вважає, що саме на суму 262 452 грн. 19 коп. необхідно обраховувати 3% річних.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18).

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частина третя статті 653 ЦК України).

Виходячи з вимог частини 3 статті 653 ЦК України, а також враховуючи наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2012 року, яке набрало законної сили, зобов`язання за кредитним договором № K3М0АЕ15004609 від 2.06.2006 припинилося з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Таким чином, після звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, суд приходить до висновку, що є підстави для відмови у задоволенні позовної заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у цивільній справі № 3287/22 у зв`язку зі спливом позовної давності, на підставі частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позовній заяві не зазначило поважних причин пропущення позовної давності та до позовної заяви не додано доказів таких поважних причин.

У зв`язку із відмовою у позові, суд відмовляє і стягненні судових витрат із відповідача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У якості доказів у більшості випадків достатньо надати суду договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги, платіжні доручення на оплату послуг адвоката та квитанції про оплату клієнтом цих доручень. Цю позицію підтримав у своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №19/64/2012/5003 від 31.01.2019 р.

З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з позивача на користь відповідачки ОСОБА_1 у розмірі 8000 грн. 00 коп., які вона фактично понесла у зв`язку із розглядом даної справи.

Керуючись с т. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька