Ухвала

16 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 757/50591/16

провадження № 61-8742св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Скляр О. С., про визнання договору іпотеки недійсним.

Позов обґрунтований тим, що 17 жовтня 2013 року для забезпечення виконання договору позики від 17 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , між нею та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

03 лютого 2016 року вона, ОСОБА_1 , отримала від ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень за договором іпотеки та за цією вимогою сплатити в 30-денний термін суму боргу за договором позики від 17 червня 2009 року. У той же час, пунктом 1 договору іпотеки передбачено, що він укладений для забезпечення виконання договору позики від 17 жовтня 2013 року, проте такий договір позики ОСОБА_3 не укладався.

Листом від 10 березня 2016 року вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. з проханням надати копію договору позики від 17 жовтня 2013 року. У відповідь нотаріус їй повідомила, що вказаний договір укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчувався, тому копію договору можна отримати у сторони правочину. Вважала, що наявні підстави для визнання договору іпотеки від 17 жовтня

2013 року недійсним, оскільки відсутнє основне зобов`язання.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просилавизнати недійсним договір іпотеки, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений 17 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. за реєстровим № 3457, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., про встановлення факту описки, звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення процентів за договором позики.

Позов обґрунтований тим, що 17 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Щербак Т. В., реєстровий номер 3457, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , виступаючи майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором позики грошей від 17 жовтня 2013 року, укладеного між останнім та ОСОБА_2 , передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві власності.

У пункті 1 договору іпотеки сторонами визначено, що предметом вказаного договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного

у пункті 3 вказаного договору, а саме предмету іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики грошей від 17 жовтня 2013 року щодо вчасного та у повному обсязі погашення основної суми позики в сумі 3 787 800,00 грн з кінцевим терміном погашення до 17 червня 2014 року. Так, при посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. договору іпотеки, укладеного 17 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , допущено описки, оскільки його укладено для забезпечення зобов`язань за договором позики від 17 червня 2009 року. Нормами чинного законодавства не передбачено внесення виправлень в текст нотаріально посвідченого договору, усунення таких описок є можливим лише шляхом укладення між сторонами договору про внесення змін до договору іпотеки, проте ОСОБА_1 заперечує проти укладення такого договору, що унеможливлює реалізацію права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки. Також зазначала, що заборгованість ОСОБА_3 за договором позики станом на 29 грудня 2016 року складає 9 901 380,00 грн, що в еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 29 грудня 2016 року становить

354 000,00 євро, а проценти за користування позиковими коштами -

7 810 958,00 грн, що в еквіваленті станом на 29 грудня 2016 року становило 279 262,00 євро. Оскільки в зазначеному договорі іпотеки від 17 жовтня 2013 року не передбачається можливість задоволення іпотекодержателем своїх вимог щодо сплати процентів, тому вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_2 ставить виключно щодо основної суми боргу (354 000,00 євро), тоді як до відповідача ОСОБА_3 позивачка звертається з вимогою про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 279 398,00 євро.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Об`єднаний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки не встановлено, що правочин, який оспорюється, не відповідав вимогам законодавства, яке діяло на момент укладення іпотечного договору,

а також, що його складено з порушенням вимог закону щодо його форми і змісту та не відповідало волі сторін правочину. Вимоги ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

В апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва

від 27 листопада 2019 року оскаржувалося лише в частині вирішення вимог за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., про встановлення факту описки, звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення процентів за договором позики, тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_6 , задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року скасовано в частині вирішення об`єднаного позову ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., про встановлення факту описки, звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення процентів за договором позики задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , та складається з 4 (чотирьох) кімнат, жилою площею 73,10 кв. м, загальною - 98,20 кв. м та належить іпотекодавцю - ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 17 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Щербак Т. В. реєстровий номер 3454, зареєстрованого

в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 жовтня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей (з усіма змінами та доповненнями до нього), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17 червня 2009 року на суму 9 901 380,00 грн, що в еквіваленті відповідно до курсу НБУ станом на 29 грудня 2016 року становить 354 000,00 євро, шляхом продажу на прилюдних торгах.

Стягнуто з ОСОБА_3 проценти за користування позикою згідно з договором позики укладеного 17 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі 7 810 958,00 грн, що в еквіваленті станом на 29 грудня 2016 року становить 279 262,00 євро. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що встановлення факту описки за рішенням суду не є ефективним способом захисту порушеного права, тому відсутні підстави для задоволення цієї вимоги. Вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення процентів за договором позики підлягають задоволенню, оскільки підписанням додаткового договору № 2 «Про внесення змін в договір позики грошей від 17 червня 2009 року» змінено кінцевий строк виконання зобов`язання на 31 грудня 2015 року, отже позовна давність спливає

01 січня 2019 року, в той час, як ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом

30 грудня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. ОСОБА_3 не спростовано факт неналежного виконання (порушення) ним основного зобов`язання, не надано доказів на спростування розміру заборгованості за договором позики грошей від 17 червня 2009 року, що є підставою для вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів ОСОБА_2 щодо допущених у договорі іпотеки від 17 жовтня 2013 року описок. Вимоги ОСОБА_2

у частині стягнення з боржника ОСОБА_3 процентів за договором позики

від 17 червня 2009 року у визначеному позивачем розмірі є обґрунтованими.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_5 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд мотивував своє рішення тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що договір позики передбачає передачу в борг іноземної валюти, тому висновки про стягнення процентів за договором позики від 17 червня 2009 року

є помилковими. Крім того, апеляційний суд не перевірив доводів відповідачів про те, що ОСОБА_3 здійснював повернення коштів за договором позики, не дослідив наявні у матеріалах справи розписки, підписані ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), справжність яких позивач не заперечувала (т. 1, а. с. 212-220), не визначив розмір боргу за договором позики та передчасно відхилив вказані докази, не встановив чи наявні інші боргові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою представницею ОСОБА_6 , задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року

в частині вирішення позовних вимог за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В., про встановлення факту описки, звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення процентів за договором позики скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Встановлено факт описки в договорі іпотеки, укладеного 17 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т. В. за реєстровим номером 3457, а саме:

в пункт 1 зазначеного договору іпотеки:

замість слів «за договором позики грошей від 17 жовтня 2013 року» вважати правильним «за договором позики грошей від 17 червня 2009 року»,

замість слів «з кінцевим терміном погашення 17 червня 2014 року» вважати правильним «з кінцевим терміном погашення 17 червня 2013 року»,

в пункт 11 договору іпотеки замість «в разі невиконання іпотекодавцем строк до» вважати правильним « в разі невиконання боржником в строк до».

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики

від 17 червня 2009 року в загальному розмірі 3 787 800,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру

АДРЕСА_1 , що складається з 4 (чотирьох) кімнат, жилою площею 73,10 кв. м, загальною - 98,20 кв. м та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 17 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Щербак Т. В., реєстровий номер 3454, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 жовтня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, шляхом продажу вказаної квартири

з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», встановивши її початкову вартість на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 відсотків за користування позикою є необґрунтованими. Вимоги про встановлення факту описки підлягаю задоволенню, оскільки ОСОБА_2 позбавлена права в іншій, ніж судовий, спосіб захистити свої права, адже при нотаріальному посвідченні договору іпотеки нотаріусом допущено помилки

в тексті договору, укладеного між сторонами, а такі виправлення можуть бути внесені шляхом укладення договору про внесення змін, проте інша сторона, ОСОБА_1 , не реагує на звернення щодо внесення таких виправлень. Вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором позики підлягають частковому задоволенню, оскільки ОСОБА_8 неналежним чином виконував умови договору позики, проте звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 можливе лише в межах вартості переданого в іпотеку майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У вересні 2022 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду

від 02 лютого 2022 року, в якій просить змінити постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15, у постанові Верховного Суду

від 12 лютого 2020 року у справі № 520/12266/16. Крім того, представник заявниці зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо неможливості при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку

з неналежним виконанням боргових зобов`язань іпотекодавцем обмежувати право задовольнити свої вимоги іпотекодержателем виключно у межах суми заставної вартості майна, нівелюючи тим самим зміст забезпечувального зобов`язання

в цілому.

У вересні 2022 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подала клопотання про розгляд справи за участі сторін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право особи бути присутньою під час розгляду справи може бути реалізовано у разі розгляду такої справи у відкритому судовому засіданні, у всіх інших випадках присутність інших осіб при розгляді справи у порядку письмового провадження чинним ЦПК України не передбачено.

Сторона позивача за об`єднаним позовом реалізувала свої процесуальні права, які відповідають принципу змагальності на стадії касаційного перегляду справи, шляхом викладення своєї позиції у касаційній скарзі. Клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції за участю позивача не містить обґрунтувань того, які ще важливі для справи пояснення може надати ОСОБА_2 лише особисто в суді, крім тих, які викладені письмово у касаційній скарзі.

Верховний Суд, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, оцінивши характер спору та суть правового питання, яке підлягає вирішенню, вважає, що у цій справі відсутні підстави для виклику заявника в судове засідання для надання особистих пояснень на стадії касаційного перегляду справи.

Верховний Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення

з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Ураховуючи викладене та зважаючи на відсутність необхідності виклику учасників справи для надання пояснень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 , поданого представником ОСОБА_4 .

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду

від 02 лютого 2022 року, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нову про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, щоапеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13,

від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі

№ 6-996цс17. Також, у касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначає, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду

від 02 лютого 2022 року, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нову про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявниця зазначає, як підставу касаційного оскарження, відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 315 ЦПК України у подібних правовідносинах, а саме щодо права суду шляхом встановлення юридичного факту (факту описок у договорі) змінювати істотні умови договору, а також щодо правового розмежування та визначення понять описок, помилок у тексті договору, способи їх виправлення та їх відмінність від внесення змін у текст договору та від встановлення юридичного факту.

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 подав заяву про продовження строку на подання відзиву, обґрунтовуючи тим, що в наслідок збройної агресії Росії та віярних відключень світла в Україні склалась складна ситуація

з енергозабезпеченням, тому з об`єктивних причин не встигає вчасно подати відзив у десятиденний строк.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, строк на подання відзиву, встановлений судом, є процесуальним строком, який може бути продовжений судом за наявності поважних причин за заявою учасника справи або з ініціативи суду.

Враховуючи доводи ОСОБА_3 щодо неможливості вчасного подання відзиву

у зв`язку з збройної агресії Росії та віярних відключень світла в Україні, та фактичним отримання процесуальних документів під час ознайомлення

з матеріалами справи та касаційного провадження 09 листопада 2022 року, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження

ОСОБА_3 строку для подання відзиву на касаційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_3 просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_4 , без задоволення, оскільки жодних описок

в договорі іпотеки від 17 жовтня 2013 року допущено не було, а ОСОБА_2 намагається видати два окремих грошових зобов`язання за одне, що призвело до прийняття апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в розмірі заставної вартості предмета іпотеки за договором іпотеки від 17 жовтня 2013 року, який не забезпечував виконання основного зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики від 17 червня 2009 року у розмірі 354 000,00 євро.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п`ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , поданого представником ОСОБА_4 , про розгляд справи у судовому засіданні

з повідомленням (викликом) учасників справи відмовити.

Продовжити ОСОБА_3 строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання недійсним договору іпотеки; за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербак Тетяна Володимирівна, про встановлення факту описки, звернення стягнення на

предмет іпотеки та стягнення процентів за договором позики, за касаційними скаргами ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року призначити до судового розгляду на 01 березня 2023 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний