Справа №552/6424/22
Провадження № 2/552/305/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року Київський районний суд м.Полтави в складі: головуючого - судді Бабенко Ю.П., за участю секретаря Мизнікової В.В, представника позивача Шафоростова В.О., представника відповідача Момот К.Е., розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Полтаві позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Південна залізниця» про зобов`язання зберігати та виплачувати повний середній заробіток, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, у якій після уточнення позовних вимог просить суд відновити становище, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання відповідача зберігати та виплачувати позивачеві повний середній заробіток без обмежень його розміру виходячи з середньогодинної заробітної плати 168,13 грн. помноженої на число робочих годин кожного місяця з 19.07.2022 року до дня фактичного звільнення ОСОБА_1 з військової служби. В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 є працівником АТ «Укрзалізниця» та перебуває на посаді заступника начальника виробничого підрозділу «Вагонне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». 05.11.2019 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. Пунктом 3 контракту передбачено, що він є строковим та укладається на 3 роки. Контракт набирає чинності з 05.11.2019 року та фактично діє до скасування воєнного стану чи оголошення демобілізації указом Президента України. 07.11.2019 року ВП «Вагонне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» видано наказ №599, відповідно до якого, у зв`язку з укладенням контракту про проходження військової служби у ЗСУ, ОСОБА_1 увільнено від виконання роботи за посадою починаючи з 04.11.2019 року на період проходження ним військової служби за контрактом осіб офіцерського складу. При цьому п. 2 вказаного наказу за ОСОБА_1 збережено на період проходження ним військової служби за контрактом посаду та середній заробіток за основним місцем роботи. З дня початку військової служби і до 19.07.2022 року відповідачем здійснювалась нарахування та виплата середнього заробітку у належному розмірі. Наказом Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 23.08.2022 року №698/вд наказано зберегти середній заробіток за рахунок власних коштів АТ «Укрзалізниця» (але не більше двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку) працівникам, які проходять військову службу, в тому числі і ОСОБА_1 . Станом на день подання позовної заяви верхня межа середнього заробітку складає 6500 грн. (мінімальна заробітна плата)*2=13000 грн., в той час як середній заробіток позивача до вирахування податків складав 29524,95 грн. Вказане свідчить про обмеження виплат середнього заробітку не самим по собі розміром його середнього заробітку, а розміром двох мінімальних заробітних плат, що порушує його соціальні гарантії як військовослужбовця. В обґрунтування позову представник позивача посилається на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29.06.2021 року по справі №160/7784/19.Таким чином, уклавши контракт на проходження військової служби, позивач перебуваючи у стані правової визначеності, обумовленої ч. 3 ст. 119 КЗпП, правомірно очікував та розраховував, що відповідачем як роботодавцем буде збережено за ним середній заробіток на весь час військової служби без будь-яких обмежень щодо його розміру. Натомість відповідачем видано наказ, яким наказано зберегти позивачу середній заробіток у розмірі не більше двох мінімальних заробітних плат, тобто безпідставно обмежено розмір середнього заробітку, чим порушено соціальні гарантії позивача як військовослужбовця. З урахуванням викладеного просив позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Щодо витрат на правову допомогу зазначив, що заява про стягнення таких витрат буде подана до суду після ухвалення рішення по справі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечувала і посилалася на усталену судову практику з цього питання. Підтримала доводи, зазначені у відзиві.

Представники відповідача надали суду відзив, де проти задоволення позовних вимог заперечували. В обґрунтування відзиву зазначили, що 05.11.2019 року позивачем було укладено з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. У зв`язку з укладенням контракту про проходження військової служби у ЗСУ з ОСОБА_1 , останнього було увільнено від виконання роботи зі збереження за ним посади та середнього заробітку за основним місцем роботи. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ (далі ЗУ №2352), який набув чинності 19.07.2022 року, у статтю 119 КЗпП України внесено зміни в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку. Частиною 3 ст. 119 КЗпП України, а також вищевказаним Законом 2352-ІХ не визначено обов`язок роботодавця щодо продовження збереження середнього заробітку працівникам, у яких військова служба почалася до внесення змін, тобто до 19.07.2022 року. Тобто дана норма розповсюджується, як до працівників, які призвані на військову службу після набрання чинності Закону України №2352-ІХ, так і до працівників, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності даного Закону. Законодавством гарантується таким працівникам лише збереження місця роботи та посади. У зв`язку з цим, наказом структурного підрозділу «Центр з управління персоналом» №55/вд від 25.07.2022 року припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку працівникам «Вагонне депо Основа», увільненим від роботи у зв`язку з призовом на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. До вказаного переліку віднесено і позивача. З метою збереження окремих соціальних гарантій працівника АТ «Укрзалізниця» у відповідності до ст. 9-1 КЗпП України, незважаючи на те, що на законодавчому рівні роботодавець не зобов`язаний сплачувати працівникам середній заробіток під час проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 15.08.2022 року ухвалено збереження середнього заробітку за рахунок коштів АТ «Укрзалізниця» у розмірі не більше двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку.

У відповіді на відзив представник позивача посилається на те, що перед укладенням контракту позивач ознайомився з низкою соціальних гарантій. Укладаючи контракт позивач був певен, що соціальні гарантії військовослужбовців будуть дотримані, бо Контрактом передбачено, що позивач перебуває під захистом держави. Також просить врахувати рішення Конституційного Суду України від 12.10.2022 року у справі №3-102/2021(231/21, 415/21). Звертає увагу на дію скасованої норми права у триваючих правовідносинах.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив представники відповідача посилаються на те, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям виплачується додаткова винагорода щомісячно. Держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям, та зняла з 19.07.2022 року цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №202/ОС від 23.08.2016 року ОСОБА_1 переведено на роботу з 23.08.2016 року на посаду заступника начальника виробничого підрозділу «Вагонне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.11).

Позивачем ОСОБА_1 з представником МО України було укладено Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності з 05.11.2019 року, та був укладений на три роки (а.с.12-15).

Наказом №599 від 07.11.2019 року начальника виробничого підрозділу «Вагонне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», ОСОБА_1 було увільнено від виконання роботи з 04.11.2019 року у зв`язку з укладенням вказаного вище Контракту на період проходження ним військової служби (а.с.16).

Наказом №555/вд від 25.07.2022 року структурного підрозділу «Центр з управління персоналом» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку заступнику начальника депо Луцишину Р.Г. з метою дотримання вимог трудового законодавства у зв`язку із внесенням змін до ч.3 ст.119 КЗпП України (а.с.53-54).

Відповідно до наказу №698/вд від 23.08.2022 року структурного підрозділу «Центр з управління персоналом» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», збережено з 19.07.2022 року середній заробіток за рахунок власних коштів АТ «Укрзалізниця» (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат) працівникам, в тому числі прийнятим на військову службу за контрактом, в тому числі ОСОБА_1 (а.с.17-18).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ, було внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України. Вказаний закон набрав чинності 19.07.2022 року. Вказаним законом ч.3 ст.119 КЗпП України була викладена в такій редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в ч.3 ст.119 КЗпП України.

В коментарі Міністерства економіки України до Закону №2352 вказано, що враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 № 3-рп/2001, закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи

У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 року № 955-VIII зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Крім того, у рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Суд бере до уваги, що постановою КМ України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а саме пунктом 1 вказаної постанови встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Аналізуючи доводи представників сторін суд бере до уваги наступне.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави для висновку, що Конституцією України встановлено загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ змінено регулювання трудових відносин осіб, які призвані на військову службу. Зокрема, за такими особами до дня фактичного звільнення з військової служби зберігається місце роботи і посада, у той час, як до внесення цих змін за особами, призваними на військову службу, зберігався ще і середній заробіток. Указаний закон не містить застереження щодо скасування чи втрати чинності попередньої редакції частини третьої статті 119 КЗпП України. Отже, з часу набрання чинності Законом №2352-ІХ, раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що наказ відповідача №555/вд від 25.07.2022 року, яким припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку заступнику начальника депо Луцишину Р.Г., є правомірним. В зв`язку з цим не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання відповідача зберігати та виплачувати позивачу повний середній заробіток без обмежень його розміру виходячи з середньогодинної заробітної плати 168,13 грн. помноженої на число робочих годин кожного місяця з 19.07.2022 року до дня фактичного звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Правові обґрунтування позовних вимог представником позивача не спростовують зазначені висновки суду.

Суд враховує і те, що заявляючи вимоги про зобов`язання зберігати та виплачувати повний середній заробіток з 19.07.2022 року, позивач та його представник залишили поза увагоюнаказ відповідача №555/вд від 25.07.2022 року, яким припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку заступнику начальника депо Луцишину Р.Г., не заявляли будь які позовні вимоги щодо вказаного наказу.

Судові витрати на час ухвалення рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-84, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, ст.119 КЗпП України, - cуд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Південна залізниця» про зобов`язання зберігати та виплачувати повний середній заробіток без обмежень його розміру виходячи з середньогодинної заробітної плати 168,13 грн. помноженої на число робочих годин кожного місяця з 19.07.2022 року до дня фактичного звільнення ОСОБА_1 з військової служби, - ВІДМОВИТИ.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 15.02.2023 року.

СУДДЯ: