Справа № 346/5079/21
Провадження № 22-ц/4808/205/23
Провадження № 22-ц/4808/207/23
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді П`ятковського В.І., ухвалене 15 березня 2022 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 березня 2022 року, та додаткове рішення від 22 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , Печеніжинської селищної ради Коломийського району, про визнання незаконним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно,

встановив :

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом, вимоги якого змінив під час розгляду справи, до ОСОБА_5 , Печеніжинської селищної ради Коломийського району про визнання незаконним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивував тим, що він разом з дружиною на підставі дозволу виконкому Малоключівської сільської ради у 1976 році розпочали будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 . Вказаний будинок призначався для подальшого проживання там їх сина відповідача у справі. На момент одруження останнього будинок був повністю збудований і ОСОБА_5 разом з дружиною перейшли туди проживати.

Згідно основних матеріалів технічної інвентаризації від 02.06.1998 року забудівником є саме позивач. Проте, під час первинної реєстрації права власності житлового будинку виконавчим комітетом Малоключівської сільської ради 12.08.2008 прийнято рішення №144 про оформлення права власності на житловий будинок за його сином - ОСОБА_5 , як головою робітничого двору. На підставі вказаного рішення відповідачу 08.12.2008 видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 та проведена державна реєстрація права власності.

Позивач вважає, що рішення Малоключівської сільської ради №144 від 12.08.2008 року порушує його права як власника спірного майна, а тому є неправомірним. Так, згідно виписки із погосподарської книги с. Малий Ключів за 2016-2020 роки визначено, що спірний житловий будинок зведений у 1982 році, коли відповідач був ще неповнолітнім. Відомостей про розподіл господарства, яке належало ОСОБА_3 , як голові робітничого двору, в погосподарських книгах с. Малий Ключів немає, а розподіл одного господарства на два не відповідає дійсним обставинам справи. Тому вважає, що оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за відповідачем є незаконним.

Крім того, земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, належить позивачу, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку в розмірі 0,25 га, що виданий 28.08.2000 року. У спірному будинку він проживає і зареєстрований, та не позбавлений права користування своїм майном.

За наведених обставин просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради від 12.08.2008 року за №144, скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 , що видане виконавчим комітетом Малоключівської сільської ради 08.12.2008 року на ОСОБА_5 , скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнати за ним право власності на спірний будинок.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради Коломийського району від 12 серпня 2008 року за № 144 "Про оформлення свідоцтва на право власності на будинок по АДРЕСА_1 ". Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 , видане виконавчим комітетом Малоключівської сільської ради 08 грудня 2008 року на ОСОБА_5 . Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , що проведена ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 29 січня 2009 року за реєстраційним номером 25699702.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 вересня 2022 року визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі в справі) подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає, що судом не було встановлено дійсних обставин справи та не перевірено доводів позивача щодо його права на цілий спірний будинок. Разом з тим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_1 право власнсті на частку будинковолодіння.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 було відомо про належність ОСОБА_1 частки у спірному майні, оскільки він проживає разом з сином та був свідком у згаданій вище справі про поділ майна подружжя. Зокрема, він зазначав, що до одруження сторін збудував спірний будинок, який згодом подарував сину, переписавши в сільській раді.

Таким чином, оскаржувані рішення та додаткове рішення впливають на її законні права та інтереси, як співвласника спірного нерухомого майна.

Апелянт вказує, що новий будинок під АДРЕСА_1 вони з відповідачем почали будувати у 1993 році, що підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого 04.12.2008 року. Натомість ОСОБА_3 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який було знесено у 2000 роках, що він самостійно підтвердив при розгляді справи №346/3998/20. Про вказаний факт також свідчить погосподарські книги с. Малий Ключів за 1986-1989 роки, де головою домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 , а рік забудови спірного житлового будинку 1986-1989 роки. Натомість згідно рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради від 12 серпня 2008 року за № 144 "Про оформлення свідоцтва на право власності на будинок по АДРЕСА_1 " даний робітничий двір побудований у 1990 роках. На момент побудови ОСОБА_5 був повнолітнім та зазначений як голова господарства. Вказані обставини є преюдиційними, оскільки вже досліджувались при розгляді справи про поділ майна подружжя.

Апелянт також посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки додаткове рішення про визнання права власності за позивачем було ухвалено без зазначення ціни позову.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_5 знав про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за його сином ще з 08.12.2008 року, що для нього є початком перебігу загального трьохрічного строку позовної давності.

За наведених обставин просила оскаржувані рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Правом на подання відзиву учасники справи не скористались.

Представник Печеніжинської селищної ради в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представники позивача та відповідача доводів скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем є незаконною і порушує право власності позивача на побудований ним житловий будинок.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом рішення не відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Встановлено, що предметом даного спору є право власності на майно житловий будинок в АДРЕСА_1 . З технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 02.12.2008 року вбачається, що його загальна площа 123,4 кв.м, а житлова - 51,9 кв.м. Рік побудови зазначено 1990. Крім того, біля будинку знаходяться господарські будівлі та споруди, а саме: стодола, стайня, гараж, сарай, баня, вбиральня, криниця.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 08 грудня 2008 року ОСОБА_5 на праві приватної власності належав будинок АДРЕСА_1 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Малоключівської сільської ради №144 від 12 серпня 2008 року. Право власності на це майно зареєстровано 29 січня 2009 року в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 вказував, що будинок належить йому, оскільки побудований ним на власній земельній ділянці ще до одруження сина. При цьому відповідачами у справі вказав тільки свого сина - ОСОБА_5 та орган місцевого самоврядування Печеніжинську селищну раду.

У свою чергу ОСОБА_5 позовні вимоги не заперечував.

Розглянувши справу за відсутності сторін, суд першої інстанції задовольнив позов, врахувавши при цьому, що земельна ділянка, призначена для обслуговування спірного будинку зареєстрована за позивачем, що підтверджується Державним актом серії ІФ 07-23-2/000102 від 28 серпня 2000 року. Крім того, суд взяв до уваги виписку з погосподарської книги с. Малий Ключів на 2016-2020 року, відповідно до якої домогосподарство, що у АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_5 , було зведено у 1982 році, і відповідач зазначений головою домогосподарства. Суд зробив висновок, що виконаний запис не може відповідати дійсності та вказує на його формальне вчинення, оскільки на той час голові двору було п`ятнадцять років. А отже, вважав неправомірними всі інші документи сільської ради, які надалі пов`язувалися з названим записом у погосподарській книзі.

Такий висновок суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованим та таким, що стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків осіб, що не були залучені до участі в справі.

Так, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 квітня 2021 року у справі №346/3998/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на його частку. Вказане рішення залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року.

Ухвалюючи назване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову. Зокрема, такими доказами не можуть вважатись відомості, висловлені в показаннях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Відтак, ОСОБА_3 , як свідок, брав участь у справі щодо поділу спірного будинковолодіння між колишнім подружжям.

Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на частину спірного будинковолодіння 04.08.2021 року було зарестроване в Державному реєстрі за ОСОБА_1 на підставі судового рішення.

Отже апелянт станом на час подання позову ОСОБА_3 була власником частини спірного будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Проте, вирішуючи даний спір, місцевий суд залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до участі у справі не залучено належного відповідача (співвідповідача), на чиї права та обов`язки впливає вирішення спору, а висновок про доведеність чи недоведеність позову можливий за участі у справі належних сторін.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 , яка до участі в справі в якості відповідача залучена не була, клопотань про її залучення до участі в справі позивач не заявляв.

Не вживши заходів щодо залучення до участі у справі ОСОБА_1 , розглянувши спір по суті та ухваливши рішення, що стосується прав та інтересів останньої, суд порушив норми процесуального права щодо дотримання завдань цивільного судочинства, сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, що в свою чергу призвело до порушення принципу рівності сторін.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішення питання про залучення до участі у справі осіб, права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, яких зачіпаються.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК).

Тому рішення та додаткове рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в зв`язку з неналежністю складу сторін, що не позбавляє права ОСОБА_3 повторно звернутися до суду з аналогічним позовом.

При цьому колегія суддів не дає оцінки обґрунтованості позовних вимог, в тому числі дотримання строків позовної давності, оскільки це повинно бути зроблено під час розгляду справи по суті за участі належних сторін.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції і відмову у задоволенні позову, слід змінити розподіл судових витрат. Оскільки позивач відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору ОСОБА_1 належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 954,40 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , Печеніжинської селищної ради Коломийського району про визнання незаконним та скасування рішення, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 5 954,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2023 року.