Справа № 215/3117/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі головуючого, судді - Квятковського Я.А.

за участю секретаря - Сердюк А.В.

представника позивача -

( в режимі відеконференції ) Балюри А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Кривий Ріг в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві про визнання правовідносин припиненими у зв"язку з розірванням трудового договору,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2022 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даною позовною заявою. Цивільна справа надійшла від канцелярії суду 21.11.2022 року після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із задоволенням самовідводу судді ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що з 23.06.2003 позивач перебувала у трудових відносинах з управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві. З 01.08.2017 позивач працювала на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг. 29.03.2019 відповідач звільнив позивача з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. 25.04.2019, вважаючи звільнення незаконним, позивач звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу із позовною заявою. 19.08.2019 рішенням Тернівського районного суду міста Кривий Ріг по справі № 215/2330/19 визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення протягом тривалого часу не виконувалось належним чином, внаслідок чого порушувались трудові права позивача. 26.11.2021, після ознайомлення з наказом № 1026 та внесенням відповідного запису до трудової книжки, позивач того ж дня звернулася до відповідача із письмової заявою про надання їй з 01.12.2021 щорічної основної відпустки за 2019, 2020, 2021 роки тривалістю 59 календарних днів. Наказом відповідача № 1128к від 30.11.2021 позивачу було надано вказану відпустку. Проте відповідач порушив вимоги ст. 74 КЗпП України і не виплатив їй належну заробітну плату за час відпустки. Так, за 59 календарних днів щорічної основної відпустки відповідач виплатив Позивачу лише 338,66 грн. заробітної плати, чим грубо порушив її трудові права, так як розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 за останні два місяці роботи до її незаконного звільнення складав - 888.66 грн. Тобто відповідач виплатив позивачу за 59 календарних днів відпустки менше ніж мав заплатити за половину одного робочого дня. Тому Позивач 07.01.2022 звернулася до Управління з письмовою вимогою виплатити їй заробітну плату в повному обсязі. Листом № 417-9 від 19.01.2022 відповідач незаконно відмовив у виплаті ОСОБА_1 заробітної плати за період щорічної основної відпустки. Крім цього, 29.11.2021 позивач, керуючись положеннями Закону України від 05.02.2021 №1217-ІX, звернулася до відповідача із письмовою заявою про видачу ій трудової книжки для зберігання. Однак, листом від 28.12.2021 відповідач безпідставно відмовив позивачу у видачі трудової книжки за її заявою від 29.11.2021. Таким чином, відмова Відповідача у задоволенні законної вимоги Позивача про видачу трудової книжки є черговим порушенням законодавства про працю.

17.01.2022, важаючи наведені вище порушення законодавства про працю достатньою підставою для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач звернулася до Відповідача із вмотивованою заявою про звільнення. В цій же заяві позивач, керуючись ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпуски» просила надати їй невикористану частину основної щорічної відпустки тривалістю 9 календарних днів з 01.02.2022 з подальшим звільненням в останній день відпустки. Однак відповідач листом від 24.01.2022 незаконно відмовив позивачу в наданні невідбутої частини основної щорічної відпустки з подальшим звільненням.

Підсумувавши всі зазначені порушення, позивач 26.01.2022 звернувся до відповідача із аргументованою заявою про її звільнення 31.01.2022 з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 К3пП України у зв?язку з невиконанням відносно нього законодавства про працю. Однак, незважаючи на вмотивованість заяви позивача , а також на зазначення в ній дати звільнення, відповідач незаконно проігнорував письмову заяву позивача. Відповідно, звільнення у визначену позивачем дату не оформив, наказ про її звільнення не підготував, розрахунок з нею не провів, трудову книжку не видав.Натомість, 31.01.2022 позивач отримала засобами електронної пошти лист від 31.01.2022 з необгрунтованою відмовою у розірванні трудового договору.

Підтверджуючи діями своє волевиявлення розірвати трудові відносини з відповідачем, починаючи з 01.02.2022 позивач жодного дня не виходила в Управління на роботу, вважаючи себе звільненою на підставі заяви від 26.01.2022. Позивач 10.02.2022 звернувся до відповідача з письмовою вимогою про видачу їй наказу про звільнення, трудової книжки та здійснення розрахунку при звільненні. Натомість, відповідач залишив вказану письмову вимогу без реагування. Таким чином, внаслідок неправомірних дій відповідача порушене право позивача на розірвання трудового договору за власним бажанням у визначений нею строк, що передбачено ч. 3 статті 38 КЗпП України. Через невидачу трудової книжки і наказу (розпорядження) про звільнення позивач не може влаштуватись на іншу роботу. У зв?язку з цим, з метою захисту своїх прав Позивач звертається до суду з даним позовом.

28.11.2022 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 19.12.2022.

19.12.2022 розгляд справи відкладено на 07.02.2023.

Позивач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні (в режимі відео конференції ) підтримав позовні вимоги повністю і вказав , що на цей час у провадженні суду перебуває також позовна заява ОСОБА_1 до Управління про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не подав.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Суд сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів встановив, що з 23.06.2003 позивач перебувала у трудових відносинах з управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, в т.ч. з 01.08.2017 - на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг.

29.03.2019 відповідачем звільнено позивача, на підставі ст.36 ч.1 п.6 КЗпП України, а.с. 53-54.

19.08.2019 рішенням Тернівського районного суду міста Кривий Ріг по справі № 215/2330/19, залишеним без змін постановами Дніпровського апеляційного суду від 17.12.2019 та Верховного Суду від 11.09.2020, визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а.с.20-23, 27-30.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась з заявою до відповідача щодо виконання рішення Тернівського районного суду міста Кривий Ріг від 19.08.2019, невідповідності наказу про поновлення на роботі рішенню суду ( а.с. 31, 33), а також оскільки державним виконавцем належним чином не виконувалось рішення суду ОСОБА_1 було подано до суду скаргу на дії державного виконавця, а.с.34-36, 37-40, 41-47, 48-49, 50-51.

У зв`язку із несвоєчасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 зверталася до суду. Рішенням суду від 28.04.2022 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано незаконною бездіяльність Управління та стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період 28.07.2020 по 21.05.2021 на загальну суму 200 392,80 грн., а.с. 55-58,59-61.

Згідно наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві від 26.10.2021 ОСОБА_1 було поновлено на роботі, а.с. 52. 29.11.2021 позивач зверталась до відповідача із заявою про забезпечення робочим місцем , видачу їй на зберігання трудової книжки, на що їй було відмовлено, а.с. 65,66,67,68

26.11.2021 ОСОБА_1 було подано заяву про надання щорічної відпустки строком на 59 календарних днів, а.с.62. Згідно з наказом відповідача від 30.11.2021 позивачу надано відпустку та зобовязано виплатити заробітну плату за весь час відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення, а.с. 63

07.01.2022 ОСОБА_1 звернулась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з заявою, щодо виплати заробітньої плати у повному обсязі за весь час відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення, які не були виплачені незважаючи на наказ від 30.11.2021. а.с.74. Згідно з листом від 19.01.2022 позивачу відмовлено у виплаті коштів через наявність лише 18 відпрацьованих годин у жовтні - листопаді 2021 року , а.с. 75-76.

17.01.2022 ОСОБА_1 звернулась до начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві із заявою про надання відпустки тривалістю 9 календарних днів та її звільнення в останній день відпустки , на підставі ч.3 ст.38 КЗПП України, через порушення її трудових прав , а.с. 77, 80. Дана заява отримана була відповідачем 19.01.2022, однак залишена без задоволення , а.с.78,79. Також 26.01.2022 позивач повторно письмово звернулась до відповідача про звільнення з роботи з 31.01.2022 на підставі ч.3 ст.38 КЗПП України, однак згідно з листом від 31.01.2022 відповідачем відмовлено позивачу у звільненні, а.с. 80,81.

Також, 10.02.2022 ОСОБА_1 направлено начальнику Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві письмову заяву про видачу трудової книжки та виплату розрахунку при звільненні, а.с. 82.

Оцінка суду.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, ст.ст.4,5 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65))

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України).

Статтею 2 КЗпП України передбачено право громадян України на працю, що включає в себе одержання роботи з платою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру.

Статтею 21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, ст.115 КЗпП України.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, ст.83 КЗпП.

Також, з 10.06.2021 Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі" запроваджено електронний облік трудової діяльності працівників і їх право на зберігання трудових книжок.

Статтею 36 КЗпП закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед підстав є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38 та 39 КЗпП).

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Враховуючи специфіку трудових відносин, згідно з вимогами чинного трудового законодавства, юридично такі трудові відносини можуть вважатися припиненими після належного повідомлення/попередження роботодавця про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Водночас, суд відмічає, що підставою для безумовного застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність, причини такого порушення. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені.

Як вбачається із заяви про звільнення, позивачем вказано конкретні факти порушення умов колективного договору та трудового законодавства, а саме незаконне звільнення, несвоєчасне поновлення на роботі, затримка у виплаті заробітної плати, відмова у видачі на зберігання трудової книжки, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки відповідач всупереч вказаним вище вимогам законодаства заяву позивача про звільнення за власним бажанням не розглянув, питання про припинення трудових відносин на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України залишається не вирішеним.

Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Відтак позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн., а також витрати за на правничу допомогу в розмірі 27958,33 грн., що підтверджується договором, квитанцією, додатком до угоди, актом виконаної роботи (а.с.128-135).

Тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві припиненими, у звязку з розірванням трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з ініціативи ОСОБА_1 .

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь ОСОБА_1 992,40 грн. судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 27958,33 грн..

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання рішення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.02.2023.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інн. НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, Ідентифікаційни код юридичної особи - 41312290, місцезнаходження за адресою: 03062, м. Київ, пр..Перемоги, 92/2.

СУДДЯ: