Дата документу 09.03.2023
Справа № 334/8350/21
Провадження № 2/334/167/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Добрєва М.В.,

за участю секретаря Кириленка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Абрамов Максим Олександрович про встановлення факту окремого проживання та визнання права власності на спадкове майно за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Абрамов Максим Олександрович про встановлення факту окремого проживання та визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні, в Тернопільській області, м. Бережани та на момент смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

За життя мати склала заповіт, відповідно до якого заповідала позивачці, ОСОБА_1 , належну їй на праві власності частину будинку АДРЕСА_1 та всі грошові вклади.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Абрамова Максима Олександровича з документами для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак, Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії № 342/02-31 від 13 вересня 2021 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 11/20 (одинадцять/двадцятих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 .

Відмова мотивована тим, що згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, гр. ОСОБА_3 , перебувала у шлюбі з гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованому Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 2048 від 23 вересня 1965 року.

Право власності на 11/20 (одинадцять/двадцятих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 вважається таким, як набуте на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначене підтверджується копією Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 342/02-31 від 13 вересня 2021 року.

Позивач просить суд встановити факт окремого проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням шлюбних відносин з 1972 року, визнати майно особистою власністю ОСОБА_3 за час її окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 1972 року по 03 жовтня 2019 року, визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 11/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, згодом надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився був повідомлений належним чином, причини неявки не відомі.

Третя особа Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Абрамов Максим Олександрович - в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серія НОМЕР_2 від 05 жовтня 2019 року, виданим Дніпровським відділом РАЦС ГТУЮ у Запорізькій області (а.с.12).

Після її смерті відкрилася спадщина на 11/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що належали їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 18.12.1980 року, реєстровий № 11104 та договору купівлі-продажу, посвідченому Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14.05.1981 року, реєстровий № 4136 (а.с.14-15).

Згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованому 23 вересня 1965 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 2048 від 23.09.1965 року. Відомостей про розірвання шлюбу у Державному реєстрі актів цивільного стану відсутні.

Мати позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі разом прожили років сім, тобто приблизно до 1972 року і з тих пір покійна матір позивача та ОСОБА_2 проживали окремо до дня її смерті. Відповідач не цікавився їхнім життям, нічим ні позивачці, ні її померлій матері не допомагав. Позивачка за весь час ніколи ні спілкувалась та не бачила відповідача.

Допитані у судовому засіданні свідки суду пояснили.

Свідок ОСОБА_4 , пояснила суду, що є сусідкою позивачки з 1990 року, дуже добре знає сім`ю позивачки, за вказаною адресою проживала померла мати та бабуся позивачки на даний час проживає позивачка з чоловіком. ОСОБА_2 її не відомо хто це. Батька позивачки ОСОБА_1 ні коли не бачила;

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що знайома з позивачкою з 1978 року, є її однокласницею та подружкою, дуже добре знає сім`ю позивачки, за вказаною адресою проживала померла мати та бабуся ОСОБА_1 , на даний час проживає позивачка з чоловіком. Батька позивачки ОСОБА_1 ніколи не бачила;

Свідок ОСОБА_6 дала суду аналогічні покази.

Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов`язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Не зважаючи на те, що ч. 1 ст. 256 ЦПК України не передбачає встановлення факту, що має юридичне значення, окремого проживання подружжя в зв`язку із припиненням шлюбних відносин, відповідно до ч. 2 вказаної статті в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Оскільки від встановлення факту окремого проживання подружжя в зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин залежить виникнення в кожного з подружжя право особистої чи спільної сумісної власності на майно, набуте за час роздільного проживання подружжя, то встановлення такого факту має юридичне значення. В даному випадку для встановлення факту окремого проживання моєї померлої матері та Відповідача вирішується в позовному провадженні через одночасне пред`явлення вимог майнового характеру.

Згідно ст. 44 КпШС (чинної на час розірвання шлюбу), шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Однак, як встановлено судом, покійна матір позивачки ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 не проживали однією сім`єю з 1972 року.

11/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 були придбані ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 18 грудня 1980 року, реєстровий № 11104 та договором купівлі-продажу, посвідченим Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14 травня 1981 року, реєстровий № 4136. Тобто, майно було придбано покійною матір`ю позивачки за власні кошти під час окремого проживання з відповідачем.

За п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, є особистою приватною власністю дружини.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та втинаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15.

На підставі викладеного, суд приходить до переконливого висновку про визнання майна - 11/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 особистою приватною власністю померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 .

Положеннями ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. ст. 1233 і 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого кодексом, він не завив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За життя, 12 лютого 2008 року, ОСОБА_3 , склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Головатенко О.О., реєстровий № 284, яким заповіла ОСОБА_1 належну їй на праві власності частину будинку АДРЕСА_1 та автомобіль марки ЗАЗ 968 МД випуску 1992 року, дз НОМЕР_3 (а.с.13).

Позивачка фактично спадщину прийняла, оскільки була зареєстрована та проживала зі спадкодавицею за місцем її реєстрації.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Абрамов Максим Олександрович про встановлення факту окремого проживання та визнання права власності на спадкове майно за заповітом задовольнити.

Встановити факт окремого проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням шлюбних відносин з 1972 року.

Визнати майно особистою власністю ОСОБА_3 за час її окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 1972 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 11/20 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Добрєв М. В.