Дата документу 14.02.2023 Справа № 335/1854/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/1854/22 Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова Ю.В.
№ 22-ц/807/478/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району про виселення,

ВСТАНОВИВ

В березні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району про виселення.

В обґрунтування позову зазначало, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 06.09.2007 р. уклали кредитний договір № ZPV0GL00000179). Відповідно до кредитного договору Банк зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 61440,00 [Долар США] строком до 04.09.2027 р. а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і Відповідач 07.09.2007 р. уклали договір іпотеки Згідно з договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61,22 кв.м, жиловою площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотеко держателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт» що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18.12 договору іпотеки від 06.09.2007 визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено Відповідачем, а саме, в предметі іпотеки в квартирі загальною площею 61,22 кв.м., жиловою площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані малолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Таким чином, Відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вищезазначене просило суд, виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 06.09.2007 р. уклали кредитний договір № ZPV0GL00000179). Відповідно до кредитного договору Банк зобов`язався надати Відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 61440,00 [Долар США] строком до 04.09.2027 р. а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і Відповідач 07.09.2007 р. уклали договір іпотеки.

Згідно з договору іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 61,22 кв.м, житловою площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №46 від 07.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С.

Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Відповідно до п.18.12 договору іпотеки від 06.09.2007 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 23.06.2015 року по теперішній час та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 20.10.2010 року по теперішній час.

Відмовляючи у задоволенні позову,суд першої інстанції послався на те, що АТ КБ «ПриватБанк» вважало, що в порушення зазначеного пункту іпотечного договору ОСОБА_1 зареєструвала у спірному житлі своїх дітей, що є підставою для їх виселення.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону № 898-IV іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, ні ЦК України, ні Закон № 898-IV не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Судова колегія звертає увагу, що діти, щодо виселення яких заявлено позов, народилися після укладення іпотечного договору та за фактом свого народження набули право проживання та відповідно реєстрації за місцем проживання матері.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК Української РСР).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції виходив також з того, що позивачем не доведено, що реєстрація у квартирі АДРЕСА_2 , членів сім`ї іпотекодавця, якими є неповнолітні діти, порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя, як і не доведено тих обставин, що неповнолітні діти станом на час звернення до суду проживають у вказаному житловому приміщенні. До позовної заяви крім кредитного договору та договору іпотеки квартири жодного доказу позивачем надано не було.

Також суд першої інстанції правильно виходив з того, що порушення умов договору іпотеки та статті 629 ЦК України, на що посилається позивач у позовній заяві, згідно договору іпотеки від 07.09.2007 року не тягне за собою наслідків у вигляді виселення відповідачів, а передбачає наслідки у вигляді звернення стягнення і реалізацію предмету іпотеки, однак таких вимог позивач одночасно із виселенням на підставі ст. 109 ЖК України у даній справі не заявляє.

Відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Суд першої інстанції правомірно послався на практику ЄСПЛ та зазначив наступне.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Спираючись на практику ЄСПЛ, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Також судом використані правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), за якими виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд першої інстанції зазначив, що у позовній заяві та доданих матеріалах відсутні відомості щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_3 і такі вимоги позивачем також не заявлялися у даному позові, а тому положення ст. 109 ЖК України до даних правовідносин не застосовуються, а відсутність отримання від іпотекодержателя письмової згоди на реєстрацію неповнолітніх дітей у предметі іпотеки само по собі, без передбачених Житловим кодексом України підстав, не є підставою для виселення неповнолітніх дітей із житлового приміщення, а відтак позивачем в контексті викладу позовних вимог та наданих доказів обраний неналежний спосіб захисту порушених умов договору шляхом виселення неповнолітніх дітей без застосування процедури звернення стягнення на майно, а їх виселення становитиме непропорційне втручання у їх право на житло, передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Апелянтом додана лише до апеляційної скарги копія судового рішення від 19 травня 2011 року про звернення стягнення на квартиру та виселення, але в позові про виселення відповідачки та наявної на той час однієї дитини було відмовлено.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Тож судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо того, що позивачем не доведено будь-яких підстав для відступлення від принципу пропорційності та виселення відповідачки з двома малолітніми дітьми.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков