Дата документу 21.02.2023 Справа № 319/1262/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 319/1262/21 Головуючий у І інстанції: Мальований В.О.
Провадження № 22-ц/807/77/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лишенка Сергія Сергійовича на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 до пред`явлення позовної заяви,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви.

В обґрунтування заяви зазначав, що в період 2020-2021 років ОСОБА_2 уклав ряд договорів позики з ОСОБА_1 , відповідно до яких надав йому в позику кошти на загальну суму 1155700 грн, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути у зазначені строки, проте кошти не повернув.

Так, 28 липня 2020 року укладено договір позики, відповідно до якого заявник надав ОСОБА_1 в позику кошти в сумі 10000 доларів США (272 900 грн за курсом НБУ 27,29 грн за 1 долар США станом на 06 грудня 2021 року), які той зобов`язався повернути до 28 вересня 2020 року, на підтвердження чого надав власноруч написану розписку.

19 грудня 2020 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в позику 337 000 грн, що підтверджується розпискою, відповідно до якої той зобов`язався повернути позику заявнику до 01 серпня 2021 року.

19 грудня 2020 року укладено договір позики, відповідно до якого заявник надав ОСОБА_1 в позику кошти в сумі 10000 доларів США (272 900 грн за курсом НБУ 27,29 грн за 1 долар США станом на 06 грудня 2021 року), які той зобов`язався повернути до 19 жовтня 2021 року, на підтвердження чого надав власноруч написану розписку.

05 лютого 2021 року укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в позику кошти в сумі 10 000 доларів США (272 900 грн за курсом НБУ 27,29 грн за 1 долар США станом на 06.12.2021), які той зобов`язався повернути до 05 листопада 2021 року, на підтвердження чого надав власноруч написану розписку.

Заявник зазначав, що на момент його звернення до суду із вказаною заявою ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань, позичені кошти не повернув, внаслідок чого станом на 06 грудня 2021 року утворилась заборгованість за договорами позики, яка складає 1155700 грн. Оскільки між сторонами існує спір у зв`язку з невиконанням договорів позики, заявник зазначав, що має намір звернутися до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення вищезазначеної заборгованості.

ОСОБА_1 є власником ФГ «Скорпіон Лан», відсоток його частки статутного капіталу в юридичній особі становить 100%.

ОСОБА_2 зазначав, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони на вчинення дій стосовно майна та активів ОСОБА_1 необхідно для захисту та гарантування відновлення прав заявника, порушених його неправомірною поведінкою. Існує ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, оскільки ОСОБА_1 не позбавлений права на відчуження свого майна та активів за час розгляду справи судом на користь третіх осіб, що унеможливить виконання рішення суду у цій справі. Крім того, сума боргу є значною, особистого майна ОСОБА_1 недостатньо для гарантування задоволення позовних вимог у справі в повному обсязі. При цьому, накладення арешту на майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав ОСОБА_1 , а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав заявника.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно (майнові права) ОСОБА_1 , в тому числі на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38832842); нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 38753748); 1/3 частку цілісного комплексу тваринницької ферми № 1, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 10108868); 100% корпоративних та майнових прав ОСОБА_1 у ФГ «Скорпіон Лан» (), юридична адреса: вул. Снитка, буд. 116, с. Новоукраїнка, Пологівський район, Запорізька область, 71012, та на майно, що належить вищевказаному господарству.

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 рокузаяву задоволено частково.

Накладено арешт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 38832842), який належить ОСОБА_1 .

Накладено арешт на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 38753748), яке належить ОСОБА_1 .

Накладено арешт на 1/3 частку цілісного комплексу тваринницької ферми №1, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 10108868), яка належить ОСОБА_1 .

Накладено арешт на 100% корпоративних та майнових прав ОСОБА_1 у ФГ «Скорпіон Лан» (), юридична адреса: вул. Снитка, буд. 116, с. Новоукраїнка, Пологівський район, Запорізька область, 71012.

У решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лишенка С.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лишенка С.С. зазначає, що під час постановлення оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції прийняв необґрунтоване припущення заявника про існування ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів у порушення ч. 6 ст. 81 ЦПК України. На думку скаржника, вартість його майна, на яке накладено арешт, значно перевищує розмір позовних вимог заявника, а отже, суд першої інстанції порушив ч. 3 ст. 150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

20 лютого 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Лишенко С.С. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 рокупросив скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 71, 72). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, позицію представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

Частково задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обрані заявником види забезпечення позову в частині накладення арешту на житловий будинок, нежитлове приміщення, частку цілісного комплексу тваринницької ферми відповідають вимогам процесуального законодавства, та підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 їх обґрунтував належними доказами, з яких вбачається виникнення спору між заявником та ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_2 вказував, що має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики в сумі 1155700 грн.

Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належать житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , 1/3 частку цілісного комплексу тваринницької ферми №1, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , 100% корпоративних та майнових прав ОСОБА_1 у ФГ «Скорпіон Лан», на які просив накласти арешт заявник.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову до його подачі зумовлена обґрунтованим припущенням, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки відчуження майна та активів ОСОБА_1 на користь третіх осіб за час розгляду справи в суді унеможливить виконання рішення суду в такій справі.

Крім того, накладення арешту на корпоративні права боржника обмежить корпоративні права особи саме в частині їх майнового вираження, зокрема, щодо їх відчуження, оскільки за своєю правовою природою корпоративні права є оборотоздатними та можуть переходити від однієї особи до іншої, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доцільності вжиття таких заходів забезпечення позову.

Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Згідно з ч. 13 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; повернення позовної заяви; відмови у відкритті провадження у справі.

Зазначені норми процесуального законодавства додатково забезпечують права заінтересованих осіб у разі неподання позову заявником.

Колегія суддів доходить висновку про те, що арешт вказаного майна направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, і не є обмеженням права власності особи в повній мірі та носить тимчасовий характер.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп.2836, Series A№18). Крім того, порушення судового провадження саме пособі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а нетеоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, ай право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лишенка Сергія Сергійовичазалишити без задоволення.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 08 грудня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: