Провадження № 22-ц/802/171/23 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

представника боржника - адвоката Замлинського С. С.,

представника державної виконавчої служби - Ганя А. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо відмови у знятті арешту з майна, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яка обґрунтована тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 жовтня 2021 року постановою про відкриття ВП № 21677219 від 27 вересня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 10436487 та постановою про відкриття ВП 32308211 від 03 квітня 2012 року реєстраційний номер обтяження 12458362 Другим ВДВС ЛМУЮ було накладено арешт на його нерухоме майно.

ОСОБА_1 також зазначав, що виконавчі провадження завершені, однак обтяження щодо його майна не зняті. Другий відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив йому, що підстави для зняття арешту з його майна відсутні.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати орган державної виконавчої служби вилучити записи щодо наявності обтяжень майна боржника з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційними номерами 10436487 та 12458362, які були внесені на підставі постанов Другого ВДВС Луцького МУЮ у виконавчих провадженнях № 21677219 від 27 вересня 2010 року та № 32308211 від 03 квітня 2012 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2022 року у цій справі в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленою судом ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його скаргу задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу Другий відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник боржника адвокат Замлинський С. С. апеляційну скаргу підтримав, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 , представник державної виконавчої служби Гань А. Ф. апеляційну скаргу заперечив та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Стягувач - АТ «Родовід Банк» подав суду заяву, у якій просив розглянути справу у відсутності його представника.

Апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо відмови у знятті арешту з майна задовольнити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані дії державного виконавця вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права заявника порушені не були.

Проте такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушення вимог закону.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 27 жовтня 2021 року постановою про відкриття ВП № 21677219 від 27 вересня 2010 року, реєстраційний номер обтяження 10436487 та постановою про відкриття ВП 32308211 від 03 квітня 2012 року, реєстраційний номер обтяження 12458362 Другим ВДВС ЛМУЮ накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (а. с. 14-16).

Орган державної виконавчої служби 05 серпня 2022 року у своєму листі повідомив представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що зазначені у заяві за номером:

№ 10436487 внесено обтяжувачем: Другий відділ ДВС Луцького МУЮ Приходько А. П. від 27 вересня 2010 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, № 21677219 від 27 вересня 2010 року з примусового виконання судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області № 2-2307 від 11 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ВАТ «ВТБ Банк» 25803,11 грн заборгованості. В межах виконавчого провадження № листопада 2014 року державним виконавцем прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»;

№ 12458362 внесено обтяжувачем: Другий відділ ДВС Луцького МУЮ Воробей О. А. від 03 травня 2012 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 32308211 від 03 квітня 2012 року Головним державним виконавцем Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Воробей О. А. з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 2-3423/11 від 22 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Родовід Банк» 160238,84 грн заборгованості. В межах виконавчого провадження № квітня 2015 року державним виконавцем прийнята постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Орган державної виконавчої служби також повідомив, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 12, 13).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковими до виконання.

Як передбачено частиною 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина 5 статті 47 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» ( 3319-17 ) заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно з частиною 2 статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною 2 статті 50 Закону № 606-XIV.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції вважав, що відсутні передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) підстави для зняття арешту з майна боржника.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина 1 статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Крім того, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У цій правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № 21677219 та № 32308211, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна.

При цьому колегія судді враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 452 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, оскільки на виконанні у державній виконавчій службі відсутні виконавчі провадження, а арешт на майно боржника у виконавчому провадженні діє з 2010 року, за обставинами цієї справи наявні підстави для зобов`язання посадових осіб виконавчої служби зняти арешт, накладений на все майно ОСОБА_1 у межах виконавчих проваджень № 21677219 та № 32308211, оскільки надалі у застосуванні арешту відсутня необхідність.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 про зняття арешту.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додав постанову про закінчення виконавчого провадження від 15 листопада 2022 року, якою головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Голод Н. П. постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3423/11, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 22 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Родовід Банк» 160238,84 грн боргу, закінчити на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо відмови у знятті арешту з майна задовольнити.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо відмови у знятті арешту з майна задовольнити.

Зобов`язати посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , що накладені у межах виконавчих проваджень № 21677219 від 02 листопада 2010 року та № 32308211 від 03 квітня 2012 року (реєстраційні номери обтяжень 10436487 та 12458362).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді