Єдиний унікальний номер 725/3593/22
Номер провадження 2/725/481/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2023 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судового засідання Ватаманюк В.В.,

представника позивача Рудич І.Р. в режимі відеоконференції,

та представників відповідачів ОСОБА_1 , Хованець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 22.09.2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Е/V092936 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 2246595 грн. в обмін на зобов`язання позичальника погашати борг по кредиту, сплачувати відсотки, комісії, а також інші витрати на умовах визначених договором, а також нести відповідальність встановлену договором та законом у випадку порушення взятих на себе зобов`язань. З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним кредитним договором були укладені договори поруки з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказував на те, що боржник належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала та на підставі судового рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.03.2012 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та поручителів заборгованість в розмірі 2838068,38 грн.

Зазначав, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушення, у зв`язку з чим у банку виникло право на стягнення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних та 3 % річних з моменту порушення зобов`язання до моменту усунення такого порушення та вказане право обмежується останніми трьома роками, що передували зверненню кредитора до суду з відповідним позовом.

З урахуванням наведеного, на суму заборгованості в розмірі 1485636,14 грн., що становить борг по тілу кредиту, банком було нараховано інфляційні в сумі 324855,79 грн. та 133829,36 грн. 3 % річних на період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

З урахуванням наведеного, посилаючись на норми матеріального права, відповідно до останньої редакції позовних вимог, представник позивача просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в сумі 458685,15 грн., яка складається з наступного: інфляційні в сумі 324855,79 грн. та 133829,36 грн. 3 % річних на період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а також судові витрати по справі.

На вказану позовну заяву надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бабічук А.С. в якому остання позовні вимоги не визнала та зазначала, що окрім поруки зобов`язання ОСОБА_2 перед банком, яке виникло на підставі укладеного між ними кредитного договору № Е/V092936 від 22.09.2009 року було також забезпечене іпотекою згідно договору № Е/V092936-1 відповідно до якого в іпотеку банку було передано будинок АДРЕСА_1 . На підставі вказаного іпотечного договору в позасудовому порядку банк зареєстрував за собою право власності на вказане нерухоме майно, а тому з урахуванням вимог діючого на той час законодавства, втратив право на будь-які наступні вимоги щодо виконання боржником основного зобов`язання. Також, ставила під сумнів розмір заборгованості на який нараховані суми відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України та вважала, що позивач заявив вимоги за межами встановленого строку позовної давності.

Також, представник ОСОБА_4 адвокат Хованець А.І. подав до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що невиконання боржником рішення суду про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не створює виникнення для поручителя власного грошового зобов`язання та застосування до нього окремо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Зазначав, що умовами договору поруки не передбачено право кредитора вимагати у поручителя сплати 3 % річних та інфляційних та така цивільна-правова відповідальність позичальника є індивідуальною.

У відповіді на відзив представник банку навела формулу детального розрахунку сум, що стягуються, посилалась на вимоги п. 7.1 укладеного між сторонами кредитного договору відповідно до якого він діє до повного виконання зобов`язань, а тому вважає, що банк звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Разом з тим, 01.12.2022 року на адресу суду надійшла заява представника банку про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором № E/V092936 від 22.09.2009 p., за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 рр. в розмірі 458685,15 грн. (324855,79 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 133829,36 грн. - 3 % річних від простроченої суми), а також понесені позивачем судові витрати.

Зі змісту зазначеної заяви вбачається, що для розрахунку 3% річних та інфляційних позивачем взято за основу розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 1485636,14 грн. та розрахунковий період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Вказана заява про зменшення позовних вимог була прийнята до розгляду ухвалою Першотравневого районного суду від 14.12.2022 року.

В судовому засіданні представник позивача приймала участь дистанційно в режимі ВКЗ, уточненні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у тексті позовної заяви та заяви про зменшення позовних вимог. Вказувала на наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів, а також посилалась на положення ст. 625 ЦК України і актуальні правові позиції Верхового суду щодо застосування вказаної норми права в аналогічних правовідносинах.

Відповідачі в судове засіданні не з`явились, в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяли представники, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про наявність даного судового спору та про час і місце розгляду справи, причини своєї неявки суд не повідомили і не направили у встановлений строк відзиву.

Присутні в судовому засіданні представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали та надали суду пояснення аналогічні тексту поданих ними відзивів.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, судом встановлено, що 22.09.2009 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Е/V092936 до якого в подальшому вносились зміни згідно додаткової угоди №1 від 30.12.2010 року. Відповідно до вказаного кредитного договору (зі змінами) ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 2246595,00грн. на строк до 20 вересня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі до 30.12.2010 року в розмірі 26 % річних, а з 30.10.2010 року - 18 % річних. Суми та терміни погашення заборгованості згідно вказаного договору визначені у відповідному графіку, що є додатком до такого договору (а/с 16-20 Том 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За наслідками розгляду справи встановлено, що з метою забезпечення виконання вказаного вище зобов`язання 22.09.2009 року були укладені договори поруки, а саме: № Е/V092936-1 між банком та ОСОБА_3 ; № Е/V092936-2 між банком та ОСОБА_4 , а також № Е/V092936-3 між банком та ОСОБА_5 (а/с 24 - 26 Том 1).

Відповідно до змісту вказаних договорів поруки та додаткових угод до них від 30.12.2010 року, кожен із поручителів окремо зобов`язувався відповідати перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплати кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування шкоди.

Також, з матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання вказаного вище кредитного договору 22.09.2009 року між позивачем та ОСОБА_5 також було укладено іпотечний договір № Е/V092936-1, згідно якого банку в іпотеку було передано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (а/с 62 Том 1).

Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2013 року на виконання судового рішення у справі №2-240/12 Першотравневим районним судом м.Чернівці було видано виконавчий лист відповідно до якого судовим рішенням від 14.03.2012 року, яке набрало законної сили 14.06.2013 року було стягнуто солідарно з боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № Е/V092936 у розмірі 2838068,38 грн., а також судові витрати (а/с 6 Том 1).

Згідно ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню по всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Копія судового рішення на підставі якого було видано вказаний виконавчий лист сторонами та їх представниками до матеріалів справи долученої не була, натомість з огляду на положення ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України в сукупності з ч. 1 ст. 431 ЦПК України, суд приходить до висновку про доведеність факту стягнення на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 14.06.2013 року заборгованості в сумі 2838068,38 грн. солідарно з відповідачів за кредитним договором № Е/V092936 від 22.09.2009 року.

У відповідності до розрахунку заборгованості, який долучений до матеріалів справи, а також виписки по рахунку ОСОБА_2 , вбачається, що заборгованість за вказаним вище кредитним договором не була погашеною та станом на 13.05.2022 року за позичальником рахується заборгованість по тілу кредиту в сумі 1485636,14 грн., по відсотках в розмірі 991240,43 грн. (а/с 7-9, 96-255 Том 1, а/с 10-12 Том 2).

У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З системного аналізу положень ст. 625 ЦК України, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Наведене узгодується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

Отже, враховуючи положення ст. 625 ЦК України та наведені правові позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а тому у банку виникло право на нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних.

Надаючи оцінку доводам представника ОСОБА_2 про відсутність підстав для пред`явлення банком вимог за вказаним вище кредитним договором з огляду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, слід зазначити наступне.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.03.2017 року, державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. 22.09.2016 року на підставі іпотечного договору від 22.09.2009 року було зареєстровано право власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки, а саме житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (а/с 65 Том 1).

Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це забороняє, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Такий правовий висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Також, у вказаній постанові ВП ВС зазначено, що оскільки кредитором звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, то відсутні підстави для стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка залишалася після реалізації предмета іпотеки, адже такі вимоги є недійсними.

Аналогічні висновки, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, викладені у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16 (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19).

Крім того, у постанові від 22.02.2022 у справі №761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ч.4 ст.36 Закону "Про іпотеку" (у відповідній редакції) вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

Отже, ВП ВС у вказаних постановах дійшла висновків, що ч.4 ст.36 Закону "Про іпотеку" не застосовується у випадку, коли іпотекодавець не є боржником, а кредитне зобов`язання забезпечене предметами іпотеки за іншими забезпечувальними договорами.

Так, Законом України "Про іпотеку" солідарної відповідальності боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя в разі порушення боржником зобов`язання не передбачено. Крім того, у цьому Законі в частині першій статті 11 визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Тобто обсяг відповідальності майнового поручителя обмежений вартістю майна, переданого ним в іпотеку, у зв`язку із чим збільшення обсягу відповідальності майнового поручителя неможливе (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц)

За наслідками розгляду справи встановлено, що виконання ОСОБА_2 свого зобов`язання за кредитним договором було забезпечене договорами поруки відповідно до яких поручителями виступали ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , іпотечним договором відповідно до якого іпотекодавцем та майновим поручителем виступав ОСОБА_5 , договором іпотеки № Е/V092936-2 від 23.09.2009 року відповідно до якого іпотекодавці ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 , а також договорами застави № Е/V092936-3 від 23.09.2009 року укладеного між банком та ОСОБА_2 , № Е/V092936-4 від 23.09.2009 року, укладеного між банком та ОСОБА_4 відповідно до якого предметами застави виступали транспортні засоби.

З системного аналізу вище наведеного вбачається, що звільнення боржника від погашення боргу, який залишився після сплати частини заборгованості, яка була погашена за рахунок вартості предмета іпотеки, не ґрунтується на законі, а посилання представника відповідача у тексті відзиву на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 204/714/16-ц та інші аналогічні правові позиції щодо застосування ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, є безпідставним, оскільки в наведеній справі боржник та іпотекодавець є однією особою і погашення заборгованості відбулось за рахунок майна боржника шляхом визнання права власності за іпотекодержателем у позасудовому порядку, проте у даній справі, боржник і майновий поручитель (іпотекодавець) відмінні.

Окрім того, слід зазначити, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та за наявності непогашеної заборгованості, яка була стягнута за рішення суду ОСОБА_2 має нести відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, щодо вимог банку про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України з поручителів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду.

У відповідності до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, а тому у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливісь застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання відсутня.

За таких обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення поручителів до власної цивільно-правової відповідальності на підставіст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої судовим рішенням заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, оскільки в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором.

Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених договором поруки обсягів відповідальності поручителя.

З системного аналізу положень ст.ст. 553, 554 ЦК України вбачається, що обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

За змістом ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, законом передбачено право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

Згідно п. 1.2 договорів поруки, які є аналогічними для кожного окремого договору поруки, сторонами визначено зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Отже, сторонами в договорах поруки закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора та така цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Отже, зі змісту договорів поруки, укладених між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (з кожним окремо), вбачається, що визначаючи обсяги відповідальності поручителів перед банком сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 інфляційних та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя.

Оскільки представником відповідача заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направи до суду даний позов поштою та відповідно до дати, яка вказана на поштовому штемпелі датою звернення до суду з даним позовом є 25.06.2022 року (а/с 45 Том 1).

Отже, у позивач має право на стягнення з відповідача ОСОБА_2 в судовому порядку інфляційні та 3 % річних за період з 25.06.2019 року по 25.06.2022 року, натоміть у відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та згідно останньої редакції позовних вимог позивач заявив вимоги за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а тому частина вимог знаходиться поза межами строку позовної давності, зокрема з 23.02.20199 року по 24.06.2019 року, а тому в частині вимог про стягнення сум нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України за вказаний період слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Крім того, з урахуванням меж позовних вимог, які обмежуються періодом до 23.02.2022 року, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню інфляційні та 3 % річних за період з 25.06.2019 року по 23.02.2022 року, оскліьки суд не може самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог в частині періоду нарахування відповідних сум.

Так, базою для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в контексті спірних правовідносин є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями, що також узгоджується із межами заявлених позовних вимог, оскільки в уточненій позовній заяві позивач вказував на те, що сума боргу за тілом кредиту становить 1485636,14 грн. та саме на таку суму слід нараховувати інфляційні та 3 % річних

Розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 1485636,14 грн. також підтверджується дослідженими та проаналізованими письмовими доказами по справі, зокрема долученими банком до матеріалів справи розрахунками заборгованості, які не були спростовані відповідачем.

Отже, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню інфляційні та 3 % річних, нараховані на суму боргу в розмірі 1485636,14 грн. за період з 25.06.2019 року по 23.02.2022 року.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078. Наведене узгоджується із правовими висновками, сформованими у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19.

Таким чином, з 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний вище період становлять 118932,00 грн. (розрахунок проведено за формулою сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення) та інфляційні в розмірі 287456, 78 грн. (розрахунок здійснений шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за вказаний вище розрахунковий період).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 67223,85 грн. та матеріали справи не містять доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вище викладеного та керуючись ст. 36 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 15, 16, 252-257, 261, 267, 526, 530, 553, 554, 591, 625 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» () в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних в сумі - 118932,00 грн. та інфляційні в розмірі 287456, 78 грн., які нараховані за період з 25.06.2019 року по 23.02.2022 року на суму боргу по тілу кредиту за кредитним договором № Е/V092936 від 22.09.2009 року, а всього в сумі 406388,78 грн..

В решті позовних вимог - відмовити..

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» () судовий збір в розмірі 67223,85 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці відповідно до вимог п. 15.5 Розділу ХІІІ ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 16 лютого 2023 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна