КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/798/20 головуючий у І інстанції: Борець Є.О. провадження 22-ц/824/4647/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

за участю секретаря: Даньшиної І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Бориспільської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 5 вересня 2008 року уклав шлюб з ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка ОСОБА_4 .

Після того, як ОСОБА_2 припинив проживати з відповідачем однією сім`єю, ОСОБА_3 залишився проживати разом з позивачем, а ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_4 залишились проживати разом з ОСОБА_1 .

Не зважаючи на те, що ОСОБА_3 не бажає жити з матір`ю, відповідач заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з батьком.

Просив визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з позивачем та стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року позов задоволено частково, визначено місце проживання дитини з батьком, у задоволенні вимог про стягнення аліментів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині визначення місця проживання дитини та в цій частині позову відмовити.

Вказує, що в провадженні Оболонського суду м.Києва перебуває справа за позовом поданим відповідачем про визначення місця проживання дітей, в тому числі ОСОБА_5 , провадження у справі було відкрито раніше аніж в справі, яка перебуває на розгляді, а тому вважає, що позов ОСОБА_2 повинен був бути залишений без розгляду.

Вважає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, що призвело до розгляду в судах позовів між тими самим учасниками, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказує, що на час подання ним позову йому не було відомо про ініціювання справи ОСОБА_1 , провадження у справах відкрито з різницею в декілька днів.

Зауважує, що сторони у справі, яка перебуває на розгляді та в справі на яку посилається відповідача, мають різний процесуальний статус, а також різними є треті особи, що свідчить про те, склад учасників справи не є тотожним.

Вказує, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність абсолютної тотожності предмету позовів поданих сторонами.

Крім того, зазначає, що підстави звернення із позовами є різними з огляду на різний процесуальний статус сторін у справах.

В судовому засіданні сторони підтримали свої позиції. Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що докази наявні в матеріалах справи свідчать про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з його батьком ОСОБА_2 , крім того дитина пояснила, що хоче проживати разом з батьком.

Колегія суддів погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 5 вересня 2008 року ОСОБА_2 уклав шлюб зі ОСОБА_6 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 було присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ». Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 5 вересня 2008 року (а.с.5 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка ОСОБА_4 . Ці обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 18 травня 2010 року, серії НОМЕР_3 від 24 березня 2015 року та серії НОМЕР_4 від 5 вересня 2017 року (а.с.6-8 т.1).

У судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_8 визнали, що вони припинили проживати однією сім`єю.

Згідно з ч.ч. 2, 8-9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків місцевого суду про визначення місця проживання дитини з батьком.

Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів.

Зі змісту висновку експертів №22844/20-61 від 25 червня 2021 року (а.с.155-164 т.1) вбачається, що між ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_2 існують нормальні відносини. Відібрання дитини від батька та передача її ОСОБА_1 призведе до стресу ОСОБА_3 та завдасть йому серйозну психологічну травму. Для нормалізації відносин між дитиною та ОСОБА_1 достатнім є визначення порядку участі матері у вихованні дитини.

Колегія суддів погоджується з тим висновком, що проживання сина з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Суд першої інстанції врахував, що дитина висловила свою думку, що хоче проживати разом з ОСОБА_2 .. Крім того, батько створив для ОСОБА_3 більш комфортні умови проживання.

Вказані обставини не ставляться під сумнів відповідачем в апеляційній скарзі, при цьому представник відповідача вказує виключно на наявність, на її думку, порушень судом норм процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу наявності тотожного позову в Оболонському районному суді та обов`язку Бориспільського міськрайонного суду Київської області залишити в такому випадку позовні вимога про визначення місця проживання дитини без розгляду, оскільки вказані позови не є тотожними, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають в них різний процесуальний статус, крім того вказане свідчить, що підстави позову є також різними, що вказує про відсутність підстав для залишення позову без розгляду, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на невірному трактуванні відповідачем норм процесуально права.

Варто зазначити, що не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на те, що ОСОБА_2 здійснювалось зловживання процесуальними правами, оскільки подаючи позову, він діяв в межах вимог процесуального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «08» лютого 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Сліпченко

Судді: Є.М. Суханова

Л.П. Сушко