Постанова

Іменем України

14 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 944/1122/21

провадження № 61-8222св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські лінії»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські лінії» на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року у складі судді Поворозника Д. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські лінії» (далі - ТОВ «Українські лінії») про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 16 грудня 2018 року працівник ТОВ «Українські лінії» ОСОБА_7 , керуючи рейсовим автобусом «Київ - Вроцлав», марка «Neoplan N1122/3L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою сполученням «Львів - Краківець» у напрямку до м. Львова, у смт Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, неподалік будинку № 28, що на вул. Яворівській, порушив Правила дорожнього руху України (далі - ПДР) та виїхав на зустрічну смугу руху, на якій в цей час рухався автомобіль марки «Volvo 340», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керування ОСОБА_8 , що призвело до зіткнення цих транспортних засобів, внаслідок чого водій автомобіля «Volvo 340» ОСОБА_8 та пасажири цього транспортного засобу ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 загинули на місці події.

Власником автобуса марки «Neoplan N1122/3L» є ТОВ «Українські лінії», з яким водій ОСОБА_7 на час вчинення ДТП перебував у трудових відносинах.

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 26 липня 2019 року, який залишений без змін Львівським апеляційним судом в частині покарання, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України. У частині заявлених цивільних позовів справу передано на новий розгляд до Яворівського районного суду Львівської області в порядку цивільного судочинства.

Діями відповідача позивачам завдано моральну шкоду, яка полягає у факті смерті брата і сина ОСОБА_11 , брата і сина ОСОБА_10 , яку вони оцінюють у розмірі заявлених позовних вимог.

Протягом тривалого розгляду справи щодо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності обвинувачений чи цивільний відповідач жодної матеріальної чи фінансової допомоги позивачам не надав.

Просили стягнути з ТОВ «Українські лінії» на користь ОСОБА_1 - 500 000,00 грн; ОСОБА_2 - 500 000,00 грн; ОСОБА_3 - 200 000,00 грн; ОСОБА_4 - 500 000,00 грн; ОСОБА_5 - 500 000,00 грн; ОСОБА_6 - 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілих.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року позов задоволеночастково. Стягнено з ТОВ «Українські лінії» на користь ОСОБА_1 500 000,00 грн, ОСОБА_2 - 500 000,00 грн, ОСОБА_3 -100 000,00 грн, ОСОБА_4 - 500 000,00 грн, ОСОБА_5 500 000,00 грн, ОСОБА_6 -100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольнивши позов частково, суд першої інстанції, виходив з того, що у результаті смерті в ДТП синів та брата позивачів останнім завдано моральну шкоду у вигляді моральних страждань та інших негативних явищ, які мають незворотній характер, у зв`язку з чим позивачі мають право на її відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди кожному з позивачів, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2022 рокувиправлено описки в рішенні Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року, вказано в дев`ятому, десятому, одинадцятому, дванадцятому, тринадцятому і чотирнадцятому абзацах резолютивної частини рішення правильно «витрати на професійну правничу допомогу» замість «судові витрати із сплати судового збору».

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Українські лінії», яка подана через представника Городнюка В. В. , задоволено частково. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року в частині частково задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та в частині відшкодування на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 100,00 грн скасовано, ухвалено в цих частинах нове судове рішення про відмову в позові. Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року в частині стягнення з ТОВ «Українські лінії» в дохід держави судового збору змінено, зменшено його розмір з 22 000,00 грн до 21 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції (з урахуванням ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2022 року про виправлення описок) залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, відмовивши в позові ОСОБА_3 та відповідно у відшкодуванні йому витрат на професійну правничу допомогу, виходив з того, що померлий ОСОБА_10 проживав разом лише зі своїми батьками, а його брат, позивач ОСОБА_3 , починаючи з квітня 2011 року проживав та був зареєстрований за іншою адресою, тому не є особою, яка проживала із загиблим в ДТП однією сім`єю, тому не набув права на відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті в ДТП його брата ОСОБА_10 відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2022 року ТОВ «Українські лінії» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року, просило їх скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у позові ОСОБА_6 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди, визначаючи розмір моральної шкоди, неправильно застосували норми статті 23, частини другої статті 1167, частини другої статті 1168, частини першої статті 1172 та частин першої, другої та п`ятої статті 1187 ЦК України.

Суди порушили принципи верховенства права та змагальності сторін, що полягає у безпідставному задоволенні позовних вимог про відшкодування на користь позивачів моральної шкоди в значному розмірі та без будь-якого нормативного обґрунтування, з`ясування дійсних обставин справи, відсутності доказів та безпосередньої вини відповідача у вчиненні ДТП, пославшись на принцип розумності та справедливості.

Судові рішення ухвалені за відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди до відшкодування на користь позивачів.

Суди не врахували усі обставини справи, не дослідили надані сторонами докази, не надали їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим ухвалили незаконні та необгрунтовані рішення, у яких невмотивовано та неправильно визначено саме розмір моральної шкоди.

Суди, пославшись лише на принцип розумності та справедливості, не навели відповідні мотиви, з яких вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди.

Суди не звернули уваги, що позивачі не надали належні докази на підтвердження розміру завданої моральної шкоди.

Суди проігнорували висновок експерта, на підставі якого можна визначити грошовий еквівалент завданої моральної шкоди.

Суди повинні були враховувати лише відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим, не могли застосувати збільшення розміру моральної шкоди, як засобу попередження вчинення порушення прав у майбутньому щодо товариства.

Суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 601/1399/18, провадження № 61-9225св19, від 26 лютого 2020 року у справі № 661/740/18, провадження № 61-6619св19, від 08 травня 2018 року у справі № 370/2580/15-ц, провадження № 61-10258св18, від 19 вересня 2018 року у справі № 161/11814/14-ц, провадження № 61-8091св18, від 25 вересня 2018 року у справі № 598/744/16-к, провадження № 51-2256км18, від 04 жовтня 2018 року у справі № 263/8330/15-к, провадження № 51-1538км18, від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц, провадження № 61-23449св18, від 05 грудня 2018 року у справі № 242/5392/16-ц, провадження № 61-16377св21, від 10 січня 2019 року у справі № 350/1425/17, провадження № 61-38123св18, від 04 жовтня 2018 року у справі № 548/148/16-к, провадження № 51-2488км18, від 10 травня 2018 року у справі № 524/245/16-ц, провадження № 61-7063св18.

Аргументи інших учасників справи

Відзив адвоката позивачів Ільківа М. М. на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із визначеного судами розміром моральної шкоди.

Суди, визначаючи розмір моральної шкоди, врахували позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Верховного Суду у спорах щодо стягнення моральної шкоди.

Суди надали відповідну правову оцінку тому, що позовні вимоги заявлено до роботодавця особи, яка винна в ДТП.

Суди встановили факт завдання моральної шкоди позивачам, що також підтверджено відповідачем.

Розмір моральної шкоди ЦК України не визначено, тому він встановлюється на основі досліджуваних судом доказів, зокрема пояснень позивачів.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм законодавства.

Суди обґрунтовано встановили, що потерпілі зазнали фізичних та душевних страждань у зв`язку із втратою близьких людей, що є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню.

Факт визнання позивачів потерпілими у кримінальному провадженні означає визнання державою завдання їм кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди.

ЦК України не встановлено мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди та її розміру у кожному конкретному випадку вирішується судом на підставі наданих доказів.

На сьогодні у законодавстві не існує жодних методик та нормативних актів, які б регулювали порядок визначення розміру моральної шкоди, зокрема експертами установ, що здійснюють проведення судово-психологічних експертиз.

Позивачі довели завдання їм моральної шкоди, її розмір визначено відповідно до норм закону та засад змагальності, тому посилання відповідача на порушення судами вимог верховенства права є безпідставними.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_6 не понесла моральних страждань не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки передчасна смерть її брата, близької людини, однозначно спричинила втрату її важливого життєвого зв`язку, який не може бути поновлений та, відповідно, завдає довготривалих, глибоких та непоправних душевних страждань. Крім того, у кримінальному провадженні її визнано потерпілою внаслідок кримінального правопорушення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 16 грудня 2018 року близько 03 год 20 хв, керуючи рейсовим автобусом «Київ - Вроцлав», марка «Neoplan N1122/3L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою сполученням Львів - Краківець у напрямку м. Львова, у смт Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, неподалік будинку № 28 на вул. Яворівській, грубо порушив пункти 1.2; 1.5; 1.10; (в частині значення термінів «безпечна швидкість», «небезпека для руху»); пунктів 2.3 (підпункту «д»), пунктів 12.1; 12.4 ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував наявність несприятливих погодних умов у вигляді снігопаду, стан засніженого дорожнього покриття, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним автобуса, не впорався з керуванням та без причин технічного характеру виїхав на зустрічну смугу руху, в якій рухався автомобіль «Volvo 340», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , такими діями створив аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення цих транспортних засобів та смерті пасажирів, зокрема, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 26 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб) та призначено відповідне покарання.

Цей вирок залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року в частині визнання винним ОСОБА_7 та призначення йому покарання.

Станом на день ДТП ОСОБА_7 перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «Українські лінії» та здійснював рейс «Вроцлав - Київ» за маршрутом Дніпро-Згожелець у складі екіпажу.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 16 грудня 2018 року у смт Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, в результаті зіткнення рейсового автобуса «Київ - Вроцлав», марка «Neoplan N1122/3L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , (власником якого було ТОВ «Українські лінії», працівник якого ОСОБА_7 керував ним в момент ДТП), та автомобіля марки «Volvo 340», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керування ОСОБА_8 , відбулося ДТП, в результаті якої водій автомобіля «Volvo 340» ОСОБА_8 та пасажири цього транспортного засобу ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 загинули на місці події.

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 26 липня 2019 року, який залишено без змін Львівським апеляційним судом в частині покарання, винним у ДТП визнано водія ТОВ «Українські лінії» ОСОБА_7 .

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками загиблого ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Позивач ОСОБА_3 є братом загиблого ОСОБА_10 , що підтверджується копіями їхніх свідоцтв про народження.

Позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є батьками загиблого ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Позивач ОСОБА_6 є сестрою загиблого ОСОБА_11 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 31 січня 2019 року загиблий у ДТП ОСОБА_11 до дня смерті проживав в одному житловому приміщенні зі своїми батьками (позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) та зі своєю сестрою - позивачкою ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки з місця проживання іншого загиблого в ДТП - ОСОБА_10 , останній проживав разом лише зі своїми батьками, позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а його брат, позивач ОСОБА_3 , починаючи з квітня 2011 року проживав та був зареєстрований за іншою адресою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша стаття 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Предметом спору є відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовуєтьсяв повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України)

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18, провадження № 61-11853св19, від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18-ц, провадження № 61-8734св19.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14-497цс18, зроблено висновок, що аналізуючи норми статей 1172 та 1187 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Згідно з частиною першою, пунктом другим частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Разом з тим, суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що ОСОБА_7 , який керував під час ДТП автобусом марки «Neoplan N1122/3L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував у трудових відносинах з ТОВ «Українські лінії», тому суди дійшли правильного висновку про те, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди необхідно покласти на роботодавця згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суди правильно виходили із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивачів, які втратили синів та брата, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання; і відновити становище, яке існувало до смерті близьких людей у житті позивачів неможливо.

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди (по 500 000,00 грн на користь кожного з батьків загиблих у ДТП, а також 100 000,00 грн на користь рідної сестри загиблого, з якою останній проживав однією сім`єю) не є завищеним чи надмірним для відповідача, який здійснює діяльність з організації перевезень на професійній та постійній основі та усвідомлює ризики, пов`язані із здійсненням такої діяльності.

Як на підставу касаційного оскарження ТОВ «Українські лінії»посилається на те, що суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 601/1399/18, провадження № 61-9225св19, від 26 лютого 2020 року у справі № 661/740/18, провадження № 61-6619св19, від 08 травня 2018 року у справі № 370/2580/15-ц, провадження № 61-10258св18, від 19 вересня 2018 року у справі № 161/11814/14-ц, провадження № 61-8091св18, від 25 вересня 2018 року у справі № 598/744/16-к, провадження № 51-2256км18, від 04 жовтня 2018 року у справі № 263/8330/15-к, провадження № 51-1538км18, від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц, провадження № 61-23449св18, від 05 грудня 2018 року у справі № 242/5392/16-ц, провадження № 61-16377св21, від 10 січня 2019 року у справі № 350/1425/17, провадження № 61-38123св18, від 04 жовтня 2018 року у справі № 548/148/16-к, провадження № 51-2488км18, від 10 травня 2018 року у справі № 524/245/16-ц, провадження № 61-7063св18.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, не суперечать висновкам, які викладені в оскаржуваних судових рішенннях, зокрема, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 601/1399/18, провадження № 61-9225св19, не є релевантними до спірних правовідносин та не підлягають застосуванню, оскільки у наведеній для порівняння справі суди розглядали питання про відшкодування моральної шкоди особі, яка зазначала тяжких тілесних ушкоджень у ДТП та змушена була тривалий час лікуватися, проте у справі, яка переглядається моральна шкода завдана позивачам у зв`язку зі смерю близьких осіб.

Посилання в касаційній скарзі на інші постанови Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Також є необґрунтованими доводи касаційної скарги, що суди не врахували усі обставини справи, не дослідили надані сторонами докази, не надали їм належну правової оцінку, не навели відповідних мотивів, з яких вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди.

Наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (невстановлення судом фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Проте підстава касаційного оскарження судових рішень (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) не є обґрунтованою.

Доводи касаційної скарги, що судові рішення ухвалені за відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди до відшкодування на користь позивачів, не заслуговують на увагу з огляду на встановлені судами обставини, належне дослідження доказів, з урахуванням того, що передчасна смерть близьких позивачам людей спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань, тому неможливо оцінити таку втрату в грошовому розмірі, тим більше надати на підтвердження цього докази, а також підстав касаційного оскарження судових рішень.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суди повинні були враховувати лише відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим, не могли застосувати збільшення розміру моральної шкоди, як засобу попередження вчинення порушення прав у майбутньому щодо товариства, оскільки суди, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходили з того, що потерпілі зазнали фізичних та душевних страждань у зв`язку із втратою близьких людей, що є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, крім того ЦК України не встановлює мінімального та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди та її розміру у кожному конкретному випадку вирішується судом на підставі наданих доказів, які належним чином оцінені судами.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що у справах № 158/447/21-ц, № 944/4790/19, № 601/278/21, які також переглядалися Верховним Судом за аналогічних встановлених обставин, суди дійшли подібних висновків щодо стягнення на користь позивачів грошового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із загибеллю близьких людей у розмірі 500 000,00 грн, 550 000,00 грн відповідно.

Доводи касаційної скарги, що суди, визначаючи розмір моральної шкоди, неправильно застосували норми статті 23, частини другої статті 1167, частини другої статті 1168, частини першої статті 1172 та частин першої, другої та п`ятої статті 1187 ЦК України, зводяться до власного тлумачення норм права, які правильно застосовані судами.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що суди проігнорували висновок експерта, на підставі якого можна визначити грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, з огляду на таке.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Положення статей 76, 102 - 113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про проведення будь-якої експертизи, відповідач висновку експерта також не надав, тому такий довід касаційної скарги не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до статті 411 ЦПК України.

Також Верховний Суд виходить із того, що визнавши обґрунтованими вимоги позивачів про завдання їм моральної шкоди, відповідач протягом тривалого часу та на час розгляду справи не вживав заходів щодо відшкодування визнаного ним розміру чи будь-якого іншого розміру завданої моральної шкоди, не посилався на наявність доказів на підтвердження обставин про те, що ним вживалися такі дії.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги щодо оскарження судових рішень в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 відсутні, тому Верховний Суд не переглядає оскаржувані судові рішення в цих частинах.

Зазначення в прохальній частині касаційної скарги щодо скасування оскаржуваних судових рішень в частині позовних вимог ОСОБА_6 , Верховний Суд також не переглядає, оскільки в касаційній скарзі відсутні доводи в цій частині.

13 грудня 2022 року до Верховного Суду надійшло клопотання адвоката позивачів про долучення документів до матеріалів справи, а саме постанов Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 944/4790/19, провадження № 61-15852св21, № 158/447/21-ц, провадження № 61-20206св21.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Оскільки доступ до судових рішень є відкритим та доступним у Єдиному державному реєстрі судових рішень, то підстави для долучення судових рішень як клопотання у справі відсутні.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанови суду апеляційної інстанції без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські лінії» залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 20 жовтня 2021 року в незміненій частині та постанову Львівського апеляційного суду від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко