ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/3394/21 Номер провадження 22-ц/814/648/23Головуючий у 1-й інстанції Шевченко С.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.

секретар: Боштенко В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права проживання та користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про виселення

В С ТА Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просив визнати за ним право проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він є племінником ОСОБА_3 , який був наймачем вказаної вище квартири на підставі ордеру на житлове приміщення №112965 та рішення РВК від 20.05.2008 року № 172/1 Виконавчого комітету Дзержинської ради народних депутатів міста Харкова .

З весни 2012 року він постійно проживав зі своїм дядьком, вів з ним спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, відтак позивач вважає, що є підстави для визнання за ним права користування квартирою .

У травні 2021 року Харківська міська рада звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа КП «Жилкомсервіс» про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що згідно копії ордеру на жиле приміщення №112965 від 26.05.2008 , виданого на підставі рішення районного виконавчого комітету від 20.05.2008 №172/1 гр. ОСОБА_3 , склад сім`ї одна особа , надано право на зайняття житлового приміщення жилою площею 15,8 кв.м., що складає однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст..69 Правил обліку громадян ,які потребують поліпшення житлових умов , і надання їм жилих приміщень в Українській РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер , який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

На ім`я ОСОБА_1 вказаний ордер не видавався , а отже і право зайняття спірного жилого приміщення у нього відсутнє.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судові витрати з оплати судового збору у сумі 2270 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

Скаргу обґрунтовував тим, що вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим та таким , що винесене з порушенням норм матеріального права, а отже підлягає скасуванню. Скаржник вважає, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми Житлового кодексу УРСР та не враховано норм Конституції України , що громадяни мають право на житло.

Просив скасувати рішення Орджонікідзевького районного суду міста Харкова від 01 грудня 2021 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради , третя особа КП «Жилкомсервіс» про визнання права проживання та користування жилим приміщення в повному обсязі.

У грудні 2022 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому Харківська міська рада просила рішення суду першої інстанції залишити без змін , а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 було надано клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 30 січня 2023 року на 13 год.20 хв.

Та апелянтом і його представником не було надано належних доказів неможливості прибуття у судове засідання , з огляду на що, суд вважає неповажними причини неявки ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 у судове засідання.

Відповідно до ст.. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено , що наймачем квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 , якому дана квартира була надана на підставі ордеру № 112965 від 26.05.2008 року.

ОСОБА_3 був єдиною особою, яка була зареєстрована у спірній квартирі, та був знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю.

Відповідно до інформації КП «Жилкомсервіс» квартира АДРЕСА_1 (загальною площею 31,7 м2 , жилою площею 15,8 кв.м.)не приватизована і знаходиться у комунальній власності на балансі КП «Жилкомсервіс».

У матеріалах справи наявний акт про спільне проживання однією сім`єю від 27 серпня 2020 року . У вказаному акті на підтвердження постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з весни 2012 року та того що вони мали спільний бюджет , були пов`язані спільним побутом , мали взаємні права і обов`язки підписалися сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (проживають за адресою АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_6 (проживає за адресою АДРЕСА_3 )

Надані позивачем копії документів підтверджують, що ОСОБА_3 доводився йому дядьком по матері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Та судовим розглядом встановлено , що вказаний ордер на ім`я ОСОБА_1 не видавався , апелянт не звертався із заявами про укладення договору найму житлового приміщення, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_4 .

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Та в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що таке вселення відбулось.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Але у разі встановлення такого права у судовому порядку у зв`язку із смертю наймача та як наслідок втрати ним права користування житловим приміщенням особа яка бажає бути наймачем житла має довести факт спільного проживання з померлим наймачем.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Проте реєстрація ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні не відбулася . Із наявних доказів не є можливим встановити чи була квартира АДРЕСА_1 постійним місцем проживання ОСОБА_1 .. Також не можливо встановити чи вів останній спільне господарство та як довго проживав з наймачем ОСОБА_3 .

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Проте, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вселився у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживав в квартирі разом з ОСОБА_3 .

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Отже ОСОБА_3 був єдиним наймачем , якому дана квартира була надана на підставі ордеру № 112965 від 26.05.2008 року. Та ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер , відтак договір найму вважається розірваним.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на встановлені обставини , колегія суддів вважає , що ОСОБА_1 не доведено факту спільного проживання із наймачем квартири АДРЕСА_1 , а отже зустрічний позов Харківської міської ради підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, Харківської міської ради суд врахував вказані норми матеріального права, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач за первісним позовом не довів факт постійного та тривалого проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, вів із ним спільне господарство та не має іншого житла.

Із урахуванням встановлених судом фактичних обставин цієї справи, яким надано належну оцінку, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не має права на користування спірною квартирою, у зв`язку з чим має бути виселений з самовільно зайнятого житлового приміщення.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Ргопіпа V. ІІкгаіпе") від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А. Лобов