ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/4335/22

провадження № 22-ц/4809/298/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді Головань А.М., Письменний О.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю та незаконним рішенням органу державної влади за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2022 року (суддя Іванова Л.А.)

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом, відповідно до якого просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень на користь позивача 19 702 800,00 грн, що складаються з 12 000 000,00 грн основної суми та 7 702 800,00 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позову зазначає, що 06 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «П`ятихатська» (далі ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська») та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Кіровоградського регіонального відділення (далі ПАТ КБ «Хрещатик», Банк) укладено договір банківського рахунку юридичної особи.

Станом на 06 квітня 2016 року залишок коштів на рахунку ТОВ «Агрофірма» «П`ятихатська» у Банку становив 30 808 300,60 грн.

27 грудня 2017 року між ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» як Первісним кредитором та ОСОБА_1 як Новим кредитором укладено договір відступлення права вимоги № 1, за яким Первісний кредитор передав позивачу право вимоги з ПАТ КБ «Хрещатик» боргу в сумі 12 000 000,00 грн, що виник внаслідок невиконання Банком своїх обов`язків по договору банківського рахунку юридичної особи від 06 липня 2015 року, а також відсотків на залишок коштів по поточному рахунку, що передбачені додатковою угодою до зазначеного договору.

Вимога позивача від 11 січня 2018 року про перерахування грошових коштів Банком залишена без задоволення.

Разом з тим, позивач вказує на те, що постановою Правління Національного банку України (НБУ) від 04 квітня 2016 року № 231/БТ Банк віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

05 квітня 2016 року постановою Правління НБУ № 234 Банк віднесений до категорії неплатоспроможних і з цієї дати у Банку запроваджено тимчасову адміністрацію на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 квітня 2016 року № 463.

Рішенням правління НБУ від 02 червня 2016 року № 46-рш відкликано банківську ліцензію та ліквідовано Банк.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у справі № 826/6665/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року, визнано протиправною та скасовано постанову НБУ від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року у справі № 826/3021/18, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року і Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, визнано протиправним і скасоване рішення Правління НБУ від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик»».

Однак, до розгляду цієї справи судом касаційної інстанції НБУ за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняв рішення від 18 червня 2019 року № 415-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», і Банк був ліквідований Фондом у жовтні 2020 року.

Позивач акцентує увагу, що судами адміністративної юрисдикції всіх інстанцій у справі № 826/15685/16, а саме: постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року, визнано протиправною бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів всіх вкладників і кредиторів ПАТ КБ «Хрещатик» щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках, невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до зазначеного банку.

На переконання позивача, саме допущена бездіяльність, а також прийняті рішення НБУ мали наслідком порушення його прав щодо повернення грошових коштів. Особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Оскільки відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати держава, яка набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, тому позивачем позовні вимоги пред`явлені до Державної казначейської служби України як органу, уповноваженого здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2022 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю та незаконним рішенням органу державної влади передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції керувався ст.ст. 27, 30 ЦПК України та виходив з того, що місцезнаходження відповідача не відноситься до територіальної юрисдикції Ленінського районного суду м. Кіровограда. Оскільки за встановленою судом інформацією місцезнаходженням Державної казначейської служби України є місто Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, місцевий суд дійшов висновку, що позовну заяву необхідно передати за встановленою підсудністю до Печерського районного суду м.Києва.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Відповідно до поданої апеляційної скарги вважає оскаржувану ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2022 року незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням процесуального права, а тому такою, що підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що порушення прав позивача мало місце унаслідок бездіяльності та прийнятого НБУ рішення.

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда на підставі ч. 6 ст. 28 ЦПК України, оскільки його місцем проживання (реєстрації) є Подільський район міста Кропивницького.

Так, за ч. 6 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що у подібних позовах (ст.ст. 1173-1176 ЦК України) відповідачем повинна виступати саме Державна казначейська служба України, так як відшкодування шкоди повинно здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України, розпорядником яких є зазначений державний орган.

З огляду на викладене переконаний, що місцем заподіяння шкоди є місце проживання (реєстрації) позивача, а дана справа підсудна саме Ленінському районному суду м. Кіровограда.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 грудня 2022 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

21 грудня 2022 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції на 28 грудня 2022 року.

Скаржник у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду даної справи, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився (а.с. 38, 41).

Скаржником на електронну адресу суду направлено копію клопотання про розгляд справи за поданою апеляційною скаргою без його участі (а.с. 39-40).

За положеннями ч.5 ст.268 ЦПК, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржувану ухвалу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Обставини справи, встановлені апеляційним судом

06 липня 2015 року між ПАТ КБ «Хрещатик» в особі Кіровоградського регіонального відділення та ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» (Клієнт) укладено договір № 3035 банківського рахунку юридичної особи,за умовами якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок та здійснює його розрахунково - касове обслуговування, надає комісійні послуги згідно з нормативно-правовими актами НБУ, чинним законодавством України, внутрішніми правилами та процедурами Банку (а.с. 8-10).

Зі змісту довідки тимчасової адміністрації Кіровоградського регіонального відділення Банку від 07 червня 2016 року вбачається, що станом на 06 квітня 2016 року ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» на балансі Банку відкрито два рахунки в національній валюті. Станом на цю ж дату залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 становив 30808300,60 грн, на рахунку № НОМЕР_2 10000,00 грн (а.с. 11).

Відповідно до довідки від 27 вересня 2016 року, адресованої ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська», Банк повідомляє, що 12 вересня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 1779 про затвердження переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ КБ «Хрещатик». Заява ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» про визнання кредитором від 22 червня 2016 року акцептована у сумі 30818332,16 грн. Задоволення вимог здійснюватиметься за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна Банку, у 7 чергу відповідно до положень ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 12).

27 грудня 2017 року між ТОВ «Агрофірма «П`ятихатська» (Первісний кредитор) та ОСОБА_1 (Новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 1 (а.с. 13-14).

За умовами цього договору Первісний кредитор передає Новому кредитору своє право вимоги з ПАТ КБ «Хрещатик» боргу в сумі 12000000,00 грн, що виник внаслідок невиконання останнім своїх обов`язків по договору банківського рахунку юридичної особи №3035 від 06 липня 2015 року, а також відсотків на залишки по поточному рахунку № НОМЕР_1 , нарахованих на суму 12000000,00 грн, які передбачені додатковою угодою №02 від 09 грудня 2015 року до зазначеного договору.

На підставі викладеного, у адресованій Банку вимозі від 11 січня 2018 року позивач просив негайно перерахувати на його банківський рахунок 12000000,00 грн основної заборгованості, 396240 грн відсотків на залишок коштів по рахунку та 261744,00 грн 3%річних за неналежне виконання грошового зобов`язання (а.с. 15-16).

Листом від 01 лютого 2018 року Банк повідомив позивача про відсутність законних підстав для задоволення його вимоги про перерахування грошових коштів (а.с. 17).

Посилаючись, зокрема, на зазначені обставини позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда та з наведених у позовній заяві підстав просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень на користь позивача 19702800,00 грн, що складаються з 12000000,00 грн основної суми та 7702800,00 грн інфляційних втрат.

Встановивши, що місцезнаходження Державної казначейської служби України, яку позивач визначив відповідачем у даній справі, зареєстроване у м. Києві, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції передав позов ОСОБА_1 до Печерського районного суду м. Києва на підставі ст. 27 ЦПК України.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та в абз. першому пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 листопада 2011 року №9-рп/2011.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Загальні правила цивільного судочинства встановлені ЦПК України та вимагають дотримання правил територіальної, предметної та суб`єктної підсудності.

Колегія суддів зауважує, що юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Саме правила підсудності у своїй сукупності складають алгоритм визначення компетентного суду для розгляду і вирішення конкретної справи.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні визначити, який саме суд повинен розглядати справу, тобто є судом першої інстанції.

Параграфом 3 глави 2 ЦПК України врегульовано територіальну юрисдикцію (підсудність).

Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, тобто просторова компетенція однорідних судів. Отже, слід вважати, що територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Таким чином, територіальна підсудність цивільних справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За загальним правилом, у відповідності до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприєців та громадських формувань.

Саме зазначеною процесуальною нормою керувався суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу.

Поряд з цим, статтею 28 ЦПК України встановлені правила підсудності справ за вибором позивача (альтернативна підсудність).

Зокрема ч. 6 ст. 28 ЦПК України, на підставі якої позивачем подано позов до Ленінського районного суду м. Кіровограда, унормовано, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Обґрунтовуючи свої доводи в цій частині зазначає, що оскільки підставою пред`явленого позову у даній справі є допущена бездіяльність та прийняте рішення Національним Банком України (НБУ), в результаті яких завдана майнова шкода, позивач вважає місцем заподіяння шкоди своє місце проживання (реєстрації), а тому і звернувся з позовною заявою до Ленінського районного суду м. Кіровограда.

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами скаржника, враховуючи наступне.

Як встановлено апеляційним судом, підставою пред`явленого позову у даній справі позивачем чітко та однозначно зазначено допущену бездіяльність та прийняте рішення Національним Банком України (НБУ).

У поданій апеляційній скарзі позивач акцентує увагу на цій же підставі пред`явленого ним позову.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - це безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України. Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

За викладеного, НБУ зобов`язаний вчиняти заходи впливу та контролю з метою недопущення порушення норм банківського законодавства (насамперед зі сторони банків) та відновлення платоспроможності і стабільності банків. У випадку ж неналежного та/або несвоєчасного вчинення НБУ зазначених дій, як про це, посилаючись на судові рішення адміністративних судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 826/15685/16, стверджує позивач, відбувається порушення прав вкладників у вигляді неповернення грошових коштів (у даному випадку - коштів за договором банківського рахунку).

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 826/9802/17, позивач вказує, що саме бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Стаття 22 Цивільного кодексу України дає загальне для цивільного законодавства (як договірного так і деліктного зобов`язання) визначення збитків. Так, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, за вищенаведеними нормами права для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди (збитків) необхідна наявність усіх елементів, що складають цивільне правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Відсутність хоча б одного елементу робить неможливим застосування відповідальності у вигляді збитків.

Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода, що спричинила порушення цивільного права, стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Отже, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою полягає у тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.

Разом з тим, як вже зазначалось колегією суддів, позивач вказує на те, що шкода, за стягненням якої останній звернувся у даній справі, спричинена (породжена) протиправною поведінкою (рішеннями та бездіяльністю) НБУ.

За викладеного, місцем заподіяння шкоди у даному випадку є не місце реєстрації позивача, а місцезнаходження завдавача шкоди - НБУ, що зареєстроване у м. Києві.

Таким чином, за правилами альтернативної (за вибором позивача) підсудності позивач мав звернутися з даним позовом до районного за місцем реєстрації НБУ суду у м. Києві.

Оскільки зазначеного не сталося, а з підстав, наведених у позові, позивачем визначено відповідачем у справі Державну казначейську службу України, суд першої інстанції цілком підставно та обґрунтовано керувався правилами загальної підсудності та направив матеріали справи до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених процесуальним законом підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2022 року, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А. М. Головань

О. А. Письменний