ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1692/23 Справа № 225/7488/21 Суддя у 1-й інстанції - Мигалевич В.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 223/7488/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

відповідачі - Головне управління Національної поліції України в Донецькій області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги відповідача Головного управління Національної поліції України в Донецькій області та Заступника керівника Донецької обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України, на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2022 року, яке ухвалено суддею Мигалевич В.В. та повне судове рішення складено 25 жовтня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Позовна заява мотивована тим, що 07.01.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського відділу поліції із заявою про незаконне проникнення до її житла та погрози вбивством її чоловікові ОСОБА_3 (третя особа).

Всупереч діючому законодавству, дану заяву було проігноровано та не внесено до бази Єдиного Реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР).

18.01.2016 року ОСОБА_1 повторно звернулась до поліції з письмовою заявою про злочин.

Після того, як чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 дав письмові пояснення, дану заяву 16.02.2016 року було внесено до ЄРДР за № 0000295 за ч. 1 ст. 129 КК України.

24.02.2016 року ОСОБА_1 дізналась, що слідчим призначено ОСОБА_4 і поцікавилась у нього коли він приїде для проведення слідчих дій. Після цього, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до слідчого Карпова О.В. з питанням коли приїдуть проводити слідчі дії, вилучать та приєднають до матеріалів справи у якості речового доказу сокиру, якою погрожували чоловікові вбивством, бо сокира знаходилась на подвір`ї і відбитки пальців будуть знищені атмосферними опадами.

02.03.2016 року ОСОБА_1 було допитано, а 11.03.2016 року співробітники поліції виїхали на місце злочину. З моменту вчинення злочину пройшло більше двох місяців. Співробітниками було проведено огляд місця подій, зафіксовано на відеокамеру телефону, складено протокол. При відкритому небажанні слідчого ОСОБА_4 , сокиру було вилучено.

Після цього ОСОБА_1 вважала, що йде розслідування кримінальної справи, але у квітні 2017 року, після подання її заяви про стан розгляду справи, виявилося, що дане провадження було закрите ще 17 серпня 2016 року. Про закриття справи ніхто не був повідомлений, ні ОСОБА_1 , ні її чоловік.

22 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з клопотанням про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Слідчий Карпов О.В. та прокурор Бабарика О.М. показали свою повну некомпетентність та незнання процесуального законодавства (заявили, що ОСОБА_1 , як заявник, не має права звертатися до суду з даним клопотанням).

Ухвалою суду постанову слідчого про закриття справи було скасовано.

20.07.2017 року ОСОБА_1 звернулась до начальника слідчого відділу поліції про призначення нового слідчого у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 взагалі не здійснював жодних слідчих дій.

12.09.2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні нового слідчого, у зв`язку з тим, що «...на думку прокурора, всі необхідні дії для розслідування кримінального провадження, зокрема, що містяться в вказівках Костянтинівської прокуратури Донецької області від 19.02.2016 року, слідчим здійснені. З огляду на наведене, правові підстави для задоволення заяви відсутні, з матеріалів справи вбачається, що слідчим СВ Торецького ВП Бахмутського ВГІ ГУНП в Донецької області старшим лейтенантом поліції усі вказівки прокурора від 19.02.2016 року у кримінальному провадженні №0000295 від 16.02.2016 року, а саме, щодо проведення огляду місця події, виявлення та вилучення сокири (предмету, за допомогою якого погрожували вбивством), витребування та долучення до матеріалів провадження відомостей про підозрюваного, допиту свідків тощо, виконані у повному обсязі.».

Після цього, ОСОБА_1 пішла на прийом до начальника поліції і попросила змінити склад слідчої групи.

У вересні 2017 року був змінений слідчий.

Слідча СВ Караянц Ю.П., при розгляді даного провадження, довела провину ОСОБА_5 за ст. 162 КК України (вирок суду від 20.03.2018 року).

У серпні 2018 року ОСОБА_1 була на виїзному прийомі заступника керівника обласної прокуратури Бойко Н. Після цього прокурору ОСОБА_6 було надано вказівку провести перевірку справи за участі ОСОБА_1 . В ході перевірки ОСОБА_1 встановила, що вилучена сокира у протокол не внесена і взагалі відсутня. На встановлення факту вилучення сокири були допитані свідок ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

У квітні 2019 року ОСОБА_1 було скеровано клопотання до суду про бездіяльність правоохоронних органів. До суду прийшов прокурор Франтовська В.О., яка не вела справу і не могла пояснити чому затягується розгляд провадження. На вимогу ОСОБА_1 , щоб прийшов процесуальний керівник ОСОБА_6 , засідання було перенесено на наступний день. Перед засіданням слідча Караянц Ю.П вручила ОСОБА_1 постанову про закриття провадження. Дана постанова була оскаржена в прокуратурі і скасована заступником керівника Костянтинівської прокуратури Кучеренком Р.В.

У зв`язку з тим, що в момент злочину малолітня дитина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , 2014 року народження (на момент вчинення проти нього злочину йому було 2 роки), знаходилась на руках у свого батька ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулась з клопотанням про залучення його потерпілим по справі, на що їй було двічі відмовлено - у 2019 році та 2020 році.

Останню постанову процесуальним керівником було скасовано і винесена постанова про визнання малолітнього ОСОБА_2 потерпілим, а ОСОБА_1 його законним представником.

Після ознайомлення з матеріалами справи, ОСОБА_1 не одноразово були написані та подані скарги про невиконання слідчими вказівок керуючого прокурора. Подані клопотання про проведення слідчих дій, допитів, встановлення фактів ОСОБА_1 відмовляли і тільки після скасування постанов у суді та зобов`язання виконати певні дії слідчими проводились допити.

У вересні 2019 року був проведений допит за участі представника потерпілого ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , у якості свідка, у жовтні 2019 року була проведена слідча дія виїзд на місце злочину.

У 2019 році ОСОБА_1 звернулась до начальника слідчого відділу Торецького відділу поліції з клопотанням про перекваліфікацію провадження на ст. ст.15, 115 КК України. ОСОБА_1 було відмовлено.

Чоловік позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про додатковий допит у 2019 році та клопотання було задовільнено, але сам допит проведений лише у вересні 2021 року, після скарги до окружної та обласної прокуратури.

Також, у січні 2020 року ОСОБА_3 було заявлено клопотання про встановлення місця знаходження сокири, якою йому погрожували і вимагали кошти та підприємство. Слідчою було відмовлено, слідчий суддя постанову скасував, зобов`язав встановити місце знаходження сокири, слідча винесла постанову про задоволення клопотання - на час подання позовної заяви до суду - вона не виконана.

Після скарги до прокуратури Донецької області у квітні 2020 року дану статтю було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 189 КК України.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до слідчої з клопотанням про повторний допит свідків, у задоволенні якого було відмовлено. ОСОБА_1 повторно звернулась у січні 2021 року їй знову було відмовлено. ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду з клопотанням про скасування постанови про відмову в задоволені клопотання. В судовому засіданні у судді виникло питання, чому в один і той час всі зібрались в одному місці. Слідчим суддею Дзержинського міського суду було скасовано постанову, та зобов`язано допитати вище вказаних свідків.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до слідчої з клопотанням про скоріше завершення розгляду провадження, вручення повідомлення про підозру, посилалась на факти, які свідчать про вину ОСОБА_5 . Посилалась на вирок суду від 20.03.2018 року, де останнього було засуджено за ст. 162 КК України (давав покази на судовому засіданні). На одночасному допиті він чітко зазначив про мету з якою він їхав до них додому та для чого взяв кума та підлеглого.

Після ознайомлення з показами, наданими потерпілим ОСОБА_3 і порівняння протоколів допитів свідків, уважно продивившись допит ОСОБА_5 (знятий на відео), ОСОБА_1 звернулась із заявою про притягнення до відповідальності свідків, як співучасників.

Слідча до теперішнього часу не може чи не хоче висувати обвинувачення особам, які скоїли злочин.

З січня 2016 року по теперішній час, діючи в інтересах свого малолітнього сина, ОСОБА_1 постійно їздить в поліцейській відділок, пише клопотання, оскаржує постанови слідчих. Постійно доводить слідству, що її дитину ледве не було вбито людиною в стані алкогольного сп`яніння.

В момент злочину малолітній потерпілий дуже перелякався.

Від не професійності, не компетентності, незаконних рішень, неефективності розслідування, протиправною тривалою бездіяльністю посадових осіб при розслідуванні кримінального провадження № 0000295 за ч. 2 ст. 189 КК України. малолітньому потерпілому заподіяно моральну шкоду, порушене його Конституційне право на справедливий захист.

ОСОБА_1 , як представник малолітнього позивача, постійно вимушена витрачати значний час та сили щодо доказування фактів які мали місце. ЇЇ малолітня дитина була піддана злочину проти його життя та життя оточуючих, а саме залякана обставинами, які вчинив проти його батька та його самого ОСОБА_5 . Винна особа, через незаконну та навмисну бездіяльність правоохоронних органів, і досі не притягнута до відповідальності.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , просила суд: визнати бездіяльність правоохоронних органів незаконною, а також стягнути з ГУНП України в Донецькій області ВП № 1 Бахмутського ВП грошові кошти, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку у сумі 200 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної її малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральної шкоди.

Провадження у справі у частині позовної вимоги про визнання бездіяльності правоохоронних органів незаконною закрито.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Головного управління національної поліції України в Донецькій області в дохід держави судові витрати у розмірі 454 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Національної поліції України в Донецькій області просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування передбачено Главою 26 КК України та, у спірних правовідносинах, суд не наділений повноваженнями встановлювати факт порушення кримінального процесуального законодавства, зокрема, надмірної тривалості досудового розслідування, адже вирішення цих питань належить виключно до кримінального судочинства.

Вважає суперечливими висновки суду першої інстанції, який закриваючи провадження в частині позовної вимоги про визнання бездіяльності правоохоронних органів незаконною, дійшов висновку про можливість стягнення моральної шкоди в рамках даної цивільної справи.

Наполягає на тому, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду у справах №755/15868/20, №638/3758/20, №638/164/18, №227/3052/19, №757/66977/17 та не вказав, якими доказами підтверджується факт завдання ОСОБА_2 моральної шкоди.

Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції України в Донецькій області про залучення до участі у справі Донецької обласної прокуратури, невірно вказав назву ГУНП в Донецькій області та, всупереч нормам ст. 355 ЦПК України, зазначив, що учасники справи мають право оскаржити рішення суду до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, який подано з порушенням вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України, (до відзиву не додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи), позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , зазначає, що апеляційна скарга необґрунтована та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В апеляційній скарзі Заступник керівника Донецької обласної прокуратури, в інтересах держави, в особі Державної казначейської служби України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що недотримання слідчим розумних строків досудового розслідування має перевірятися та встановлюватися лише у кримінально-процесуальному порядку, а розгляд цього питання в іншій юрисдикції виступатиме втручанням у кримінальне провадження. Суд першої інстанції вірно наголосив на неможливості визнання незаконною бездіяльності правоохоронних органів у межах цивільної справи, однак безпідставно виніс рішення про відшкодування моральної шкоди, завданою бездіяльністю органів досудового розслідування, без визнання такої бездіяльності незаконною та за відсутності належних доказів постанов прокурора про задоволення скарг позивачки, у порядку ст. 308 КПК України, про недотримання розумних строків слідчим під час досудового розслідування.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №755/15868/20, у якій вказано, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника. Судом не враховано, що тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні обумовлена процесуальною поведінкою самої позивачки та її чоловіка. На тривалість досудового розслідування суттєво вплинула і зміна кваліфікації у кримінальному провадженні, зумовлена новими свідченнями, наданими ОСОБА_1 в якості свідка через два роки після початку досудового розслідування. Відкриті нові обставини призвели до необхідності проведення чисельних додаткових слідчих дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 колегія суддів дійшла висновку, що позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

Потерпілий ОСОБА_2 , 2014 року народження, тобто на момент початку досудового розслідування йому було лише два роки, а на теперішній час лише вісім років. Він навряд чи усвідомлював факт проведення досудового розслідування та його тривалість, а останнє не вплинуло на нормальний лад його життя, а тому твердження про завдання малолітній дитині моральної шкоди є безпідставним

При цьому, лише незгода позивачки ОСОБА_1 з прийнятими працівниками органів досудового розслідування процесуальними рішення, які були нею оскаржені, не свідчить про наявність моральної шкоди, заподіяної її малолітньому сину, а отже і наявність правових підстав для її відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу Заступника керівника Донецької обласної прокуратури, в інтересах держави, в особі Державної казначейської служби України, який подано з порушенням вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України, (до відзиву не додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи), позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , зазначає, що апеляційна скарга необґрунтована та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України в Донецькій області та Заступника керівника Донецької обласної прокуратури, в інтересах держави, в особі Державної казначейської служби України, не надходив.

Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не скористалася, а доводи апеляційних скарг відповідача Головного управління Національної поліції України в Донецькій області та Заступника керівника Донецької обласної прокуратури, в інтересах держави, в особі Державної казначейської служби України, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині закриття провадження у справі у частині позовної вимоги про визнання бездіяльності правоохоронних органів незаконною, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16.01.2014 року Виконавчим органом Кіровської селищної ради міста Дзержинська Донецької області.

07.01.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського відділу поліції з заявою про незаконне проникнення до її житла та погрози вбивством її чоловікові ОСОБА_3 .

18.01.2016 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Дзержинського міського відділу поліції з заявою про незаконне проникнення до її житла та погрози вбивством її чоловікові ОСОБА_3 , що підтверджується копією відповідної заяви.

Заяву ОСОБА_1 внесено до ЄРДР за № 0000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄДРДР.

17.08.2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000295 за ч. 1 ст. 129 КК України було закрите, що підтверджується копію Постанови про закриття кримінального провадження.

22.05.2017 року Постанову слідчого Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області від 17 серпня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України скасовано, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/2614/17, провадження №1-кс/225/521/2017, роздрукованої з ЄДРСР.

12.09.2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід слідчого СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області у межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000295 від 16.02.2016 року, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/4709/17, провадження №1-кс/225/869/2017, роздрукованої з ЄДРСР.

20.03.2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. На підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 22.12.2016 року «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, що підтверджується копією вироку Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/5015/18, провадження №1-кп/225/97/2018, роздрукованого з ЄДРСР.

24.04.2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України було закрите, що підтверджується копію Постанови про закриття кримінального провадження.

06.05.2019 року начальником Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури скасовано постанову слідчого від 24.04.2019 року про закриття кримінального провадження, внесене до ЄРДР за № 0000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Постанови про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

04.05.2018 року начальником Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури було надано слідчому СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області вказівки у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000295 за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується матеріалами справи.

07.08.2019 року прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 05.08.2019 про залучення малолітнього сина, ОСОБА_2 , у якості потерпілого та визнання ОСОБА_1 його законним представником у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000295 від 16.02.2016, що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання.

09.01.2020 року слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відмовлено у задоволенні клопотання законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про визнання потерпілим у кримінальному провадженні за № 0000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Постанови про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні.

24.01.2020 року прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури скасовано Постанову слідчого Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області Корж В.А. про відмову у задоволені клопотання ОСОБА_1 , про відмову у визнанні її малолітнього сина, ОСОБА_2 , як потерпілого у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000295 від 16.02.2016 року за ч. 1 ст. 129 КК України.

31.01.2020 року прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури задоволено клопотання ОСОБА_1 про залучення, як потерпілого її малолітнього сина ОСОБА_2 , у кримінальному провадженні № 0000295 від 16.02.2016 року, що підтверджується копією Постанови про задоволення клопотання.

06.02.2020 року скасовано Постанову слідчого Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області про відмову в задоволенні, клопотання від 09 січня 2020 року за кримінальним провадженням внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000295 від 16.02.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області у справі №225/2614/17, провадження №1-кс/225/169/2020, роздрукованої з ЄДРСР.

05.03.2020 року ОСОБА_1 було спрямовано слідчому слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області клопотання про проведення повторного допиту свідків за участі ОСОБА_1 , що підтверджується копією даного клопотання.

12.03.2020 року слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_2 по кримінальному провадженню за № 0000295 від 16.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, про проведення повторного допиту свідків за участі ОСОБА_1 , що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання.

27.03.2020 року прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури залишено без задоволення клопотання ОСОБА_1 про скасування постанови, винесеної 10.03.2020 слідчим СВ Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькі області Корж В.А. щодо відмови в повторному допиті свідків у межах кримінального провадження №0000295 від 16.02.2016 року за ч.1 ст. 129 КК України, що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання.

10.04.2020 року керівнику Костянтинівської місцевої прокуратури надіслано заступником прокурора області лист про необхідність належним чином організувати розгляд кожного доводу ОСОБА_1 , у тому числі стосовно законності прийняття процесуальних рішень у провадженнях №0000295 за ч. 1 ст. 129 КК України, № 0000068 за ч. 1 ст. 189 КК України, № 0001273 за ч. 1 ст. 185 КК України, № 0000446 за ч. 2 ст.384 КК України та з інших питань, що підтверджується копією листа №04/2/6-1327-20.

25.04.2020 року прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №0000295 від 16.02.2016 року за ч.1 ст.129, ч.1 ст.189 КК України на ч.2 ст.189 КК України, що підтверджується копією Постанови про зміну попередньої правової кваліфікації кримінального правопорушення.

25.04.2020 року прокурором Торецького відділу Костянтинівської місцевої прокуратури об`єднано в одне провадження матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні за №0000295 від 15.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України та матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000068 від 02.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.189 КК України, об`єднаним матеріалам досудового розслідування присвоєно реєстраційний номер №0000295, що підтверджено копією Постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань.

02.02.2021 року слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області відмовлено у задоволенні клопотання законного представника потерпілого ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про повторний допит свідків, що підтверджується копією Постанови про відмову у задоволенні клопотання.

22.02.2021 року скасовано Постанову слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 02.02.2021 року, що підтверджується копією Ухвали Дзержинського міського суду Донецької області.

На час розгляду справи в суді слідчим слідчого відділення Торецького відділення поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області ще здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000295 від 15.02.2016 року.

Вирішуючи питання про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із доведеності факту тривалої протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції України в Донецькій області щодо проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні від 15.02.2016 року за її заявою, прийняття слідчими рішення про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь для заявниці демонструє ігнорування її доводів.

З огляду на зазначене, наявні правові підстави для стягнення на користь позивачки моральної шкоди, заподіяної її малолітньому сину ОСОБА_3 , визначаючи розмір якої, суд врахував характер та тривалість завданої шкоди, глибину його душевних страждань та стан здоров`я, переживань законного представника та час, витрачений на захист його прав, а також вимоги розумності та справедливості.

При цьому, суд посилався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, а також постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, в оскаржуваній частині, не відповідає, з огляду на наступне.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями та бездіяльністю органу державної влади, що здійснює досудове розслідування, то, відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим, орган державної влади або орган місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення від 27 вересня 1999 року у справі "Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства" (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту узв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Меріт проти України" (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява №66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься "ефективним", якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Так, за умови встановлення фактів, на які посилається позивачка як на підставу позову, а саме на неефективність кримінального провадження, оскільки надмірна тривалість кримінального провадження №0000295 від 15.02.2016 року та відмова у визнанні особи, у даному випадку малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, здатні призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду і, як наслідок, неможливість довести законність вимог.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації,

суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19), від 23 лютого 2022 року у справі № 530/1122/20 (провадження № 61-6766св21).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Разом із цим, у даній справі, позивачка ОСОБА_1 , діючи як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на затягування досудового розслідування та порушення уповноваженими особами правоохоронних органів кримінального процесуального законодавства при розслідуванні кримінального правопорушення, всупереч вимогам процесуального закону, не довела обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, зокрема, те, що малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було завдано моральну шкоду, не обґрунтувала її розмір й причинний зв`язок між шкодою й діями.

Колегія суддів уважає обґрунтованими посилання в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в оскаржуваній частині, не вказав, у чому саме полягала моральна шкода, завдана малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її характер, обсяг страждань, причинний зв`язок шкоди з протиправними діями та інші необхідні обставини.

При цьому, не врахувавши відповідні норми ЦПК України, суд не вказав, якими доказами підтверджується факт завдання малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральної шкоди.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Натомість, суд першої інстанції помилково виходив із того, що позивачка надала достатні, належні і допустимі докази на підтвердження факту заподіяння моральних страждань її малолітньому сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) правоохоронних органів, а відтак безпідставним є висновок суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позову у відповідній частині.

Отже, у даному спорі відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частині відшкодування моральної шкоди, так як позивачка не довела наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, є її процесуальним обов`язком.

Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18); від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20); від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (провадження № 61-446св21); від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20 (провадження № 61-12540св21) та інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду, в оскаржуваній частині, з ухваленням в цій частині нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача (частина перша, пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

Частиною сьомою статті 141 ЦПК України визначено, якщо інше

не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пунктів 13, 14 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням зроблених апеляційним судом висновків, колегія суддів скасовує рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції України в Донецькій області в дохід держави судові витрати у розмірі 454 грн. 00 коп.

Крім того, сплачений заявниками судовий збір за подання апеляційних скарг

слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п.4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідача Головного управління Національної поліції України в Донецькій області та Заступника керівника Донецької обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України, - задовольнити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції України в Донецькій області в дохід держави судові витрати у розмірі 454 гривень 00 копійок скасувати.

В іншій, неоскаржуваній, частині рішення суду залишити без змін.

Судовий збір, сплачений Головним управлінням Національної поліції України в Донецькій області за подання апеляційної скарги у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовий збір, сплачений Донецькою обласною прокуратурою за подання апеляційної скарги у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: