Постанова

Іменем України

01 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 645/3784/18

провадження № 61-14914св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Гаражно-будівельного товариства «Нізмений»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року у складі судді Бондарєвої І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у складі колегії суддів Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що вивчення місцевою прокуратурою питання наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері земельних правовідносин виявило порушення вимог законодавства під час використання земельних ділянок, розташованих на території Немишлянського району м. Харкова.

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішенням № 35382083 від 26 травня 2017 року державний реєстратор відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради під реєстраційним № 101, номер запису 20607459, на підставі Відомості про технічний стан нерухомого майна серія та номер 18/05-17, що виданої 17 травня 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «АКТУАЛЬ», зареєстрував право власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20, 9 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначив, що державний реєстратор відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради, у порушення пункту 42 і пункту 81 Кабінету Міністрів України від «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року та статей 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстрував право власності ОСОБА_1 на зазначене нежитлове приміщення, на підставі наданих останнім документів, які містять недостовірні відомості.

Послався на те, що рішенням від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3751/17 Чугуївський міський суд Харківської області, яке залишив без змін постановою від 23 травня 2018 року Харківський апеляційний адміністративний суд, задовольнив позов Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Чугуївської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_1 , Управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, та скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж № НОМЕР_1 , площею 20,9 кв. м, що розташоване на другому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що ОСОБА_1 продовжує безпідставно користуватися земельною ділянкою на АДРЕСА_1 .

Виходив з того, що на земельну ділянку на АДРЕСА_1 будь-яких прав не зареєстровано, рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) не приймались, що свідчить про те, що спірна земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

Дійшов висновку, що ОСОБА_1 фактично використовує земельну ділянку за зазначеною адресою шляхом її самовільного зайняття.

Разом з цим, Харківська міська рада з часу встановлення факту порушень вимог законодавства при використанні ОСОБА_1 спірної землі (червень 2017 року) до теперішнього часу не вживала заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади м. Харкова та відповідні позови до відповідача з цим же предметом та з цих же підстав до судів не пред`являла.

Наведене є підставою для звернення до суду з позовом в інтересах Держави в особі Харківської міської ради.

Просив зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 20,9 кв. м, привівши її у попередній стан для подальшого використання шляхом знесення самовільно збудованого об`єкту нерухомості - гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого на першому поверсі двоповерхової будівлі на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Фрунзенський районний суд м. Харкова ухвалою від 28 березня 2019 року позов залишив без розгляду.

Ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 не з`ясував причин, які перешкоджають Харківській міській радісамостійно захистити інтереси Ради, які збігаються з інтересами держави, та не повідомив про них суду, відтак, не підтвердив підстав для представництва інтересів держави. На думку місцевого суду, у справі не було передбачених законом виключних випадків, коли прокурор може звернутися до суду за захистом інтересів держави.

На ухвалу місцевого суду заступник прокурора Харківської області в інтересах Держави в особі Харківської міської ради подав апеляційну скаргу.

Харківський апеляційний суд постановою від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради залишив без задоволення, ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2019 року залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Заступник прокурора Харківської області в інтересах Держави в особі Харківської міської ради на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року подав касаційну скаргу.

Верховний Суд постановою від 23 січня 2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради задовольнив.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасував, справу передав для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Верховний Суд постанову мотивував тим, що відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор попередньо, до звернення до суду, повідомив про це Харківську міську раду, отже висновок судів попередніх інстанцій про залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим.

Фрунзенський районний суд м. Харкова рішенням від 16 грудня 2020 року позовну заяву Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан залишив без задоволення.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що позивач не надав належні, допустимі та достатні докази на спростування презумпції правомірності набуття відповідачем права власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований на АДРЕСА_1 .

Зазначив, що саме по собі встановлення наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

Виходив з того, що при вирішенні питання про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування, вжиття нею заходів для оформлення права на земельну ділянку тощо.

Вважав, що відповідач надав суду докази вжиття таких заходів. А саме, на час подання позову Гаражно-будівельне товариство «Нізмений» (далі - ГБТ «Нізмений») виконувало відповідні вимоги Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затвердженого рішенням 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17 серпня 2011 року за № 390/11.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що отримання рішення сесії Харківської міської ради про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, розробка самого проекту та його затвердження сесією міської ради є тривалими процесами і ГБТ «Нізмений» не може впливати на строки прийняття цих рішень.

Вважав передчасним висновок позивача про самовільне зайняття земельної ділянки лише на підставі відсутності у відповідача оформлених остаточно документів на неї.

Зазначив, що для вирішення питання про знесення самочинного будівництва за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовилася особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Вважав, що доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови, суду не надано.

Виходив з того, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Зазначив, що матеріали справи свідчать, що спірний гаражний бокс № НОМЕР_1 не є окремою будівлею, а входить до складу будівлі літ. Б-2, де також розташовані інші гаражні бокси, які мають спільні стіни та перекриття. Тому зазначений спір неможливо вирішити за відсутності доказів технічної можливості демонтажу гаражного боксу окремо, без пошкодження конструкції споруди в цілому та без долучення участі у розгляді справи в якості відповідачів власників цих суміжних гаражних боксів та ГБТ «Нізмений».

Вважав, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, а формулювання позову та змісту позовних вимог не надає суду можливості встановити точне місцезнаходження спірного гаражу.

На рішення суду першої інстанції керівник Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу.

Харківський апеляційний суд постановою від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд постанову мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Вважав, що наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин; вони були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.

На думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, Харківська обласна прокуратура посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 липня 2021 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, судові витрати покласти на відповідача.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 жовтня 2021 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, які подали касаційну скаргу

Касаційну скаргу Харківська обласна прокуратурамотивує тим, що оскаржені судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального (статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтей 183, 212 Земельного кодексу України, частини другої, частини четвертої, частини сьомої статті 376 ЦК України) та процесуального (статтей 82, 89, 263 ЦПК України) права, а також при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Зазначила, що суди попередніх інстанцій під час вирішення справи не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах, які викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.

Послалася на те, що відповідно до рішення від 27 березня 2002 року «Про дозвіл на розміщення гаражів на АДРЕСА_1 » Виконавчий комітет Харківської міської ради ГБТ «Нізмений» дозволив розміщення самовільно збудованих 62 гаражних боксів, голові правління ОСОБА_2 , зобов`язав для подальшого вводу в експлуатацію об`єкта виконати його креслення, зйомку інженерних комунікацій, проекти відводу земельних ділянок, архітектурно-художнього оформлення об`єкту та благоустрою території погодити з міським управлінням містобудування та архітектури. Попередив ГБТ «Нізмений», що земельна ділянка для експлуатації об`єкту буде надана окремим рішення після прийняття його до експлуатації, згідно проєктом відводу. Зазначене рішення ОСОБА_2 не виконав.

Виходив з того, що затвердженим проектом будівництва гаражних боксів ГБТ «Нізмений» на наданій земельній ділянці передбачено будівництво лише одноповерхових гаражів, що підтверджується проектною документацією гаражного кооперативу.

Згідно листа від 06 вересня 2017 року № 25, ТОВ «Лік-Проект» виконало комплекс топографо-геодезичних робіт щодо визначення меж фактичного землекористування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 . Під час проведення робіт встановило, що на земельній ділянці за цією адресою розташовані двоповерхові індивідуальні гаражі, що частково побудовані на території земель Комунального закладу «Харківська загально-освітня школа І-ІІІ ступенів № 145 Харківської міської ради» (далі - КЗ «ХЗОШ І-ІІІ ступенів ХМР»), а частково на території ГБТ «Нізмений».

За інформацією від 07 вересня 2017 року № 355 директора КЗ «ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 145», будівництво гаражів, які розташовані частково на території, виділеній для обслуговування школи, розпочалося навесні 2017 року.

Виходила з того, що відділ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області 09 жовтня 2017 року № П-3 56/0-0.23,08-5 71/146-17 надав інформацію про те, що правовстановлюючі документи на право власності або користування (оренди) на земельну ділянку, що знаходиться під гаражем літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 , не обліковуються.

Послалася на те, що вироком від 20 жовтня 2018 року, який набрав законної сили, Фрунзенський районний суд м. Харкова, ОСОБА_2 визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 197-1 КК України.

Виходила з того, що відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку на АДРЕСА_1 в Державному реєстрі відсутні, що підтверджується відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Послалася на те, що у протоколі допиту свідка ОСОБА_2 пояснив, що : «у перших числах травня 2017 року ОСОБА_3 почав незаконно будувати гаражі у кількості 6 штук, будівельні роботи проводилися у нічний час, членами кооперативу відповідно до заяв стали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ».

Дійшла висновку, що голова правління ГБТ «Нізмений» ОСОБА_2 не надавав дозвіл на будівництво гаражів, а рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 27 березня 2002 року № 474 «Про дозвіл на розміщення гаражів на АДРЕСА_1 » не має відношення до спірного гаражного боксу.

Це рішення міської ради не може бути підставою для побудови інших гаражних боксів, оскільки у ньому зазначено перелік гаражів, а саме: 62 штуки, решта самовільно побудованих гаражних боксів, по-перше, побудовані після прийняття вказаного рішення (у 2017 році), по-друге, не передбачені проєктною документацією.

Зазначила, що Харківська міська рада не приймала рішення щодо збереження самовільно побудованих гаражних боксів, зокрема, й гаражу № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 .

Послалася на те, що докази у справі свідчать про самовільний характер будівництва спірного гаражу на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка для його будівництва не відводилася та перебуває у власності Харківської міської ради.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішенням від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3751/17 ( яке набрало законної сили) Чугуївський міський суд Харківської області задовольнив позов Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області, за участю третіх осіб ОСОБА_1 , Управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, та скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж № НОМЕР_1 , площею 20,9 кв. м, розташоване на другому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 .

Цим рішенням, на підставі досліджених письмових доказів, суд встановив, що на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані індивідуальні гаражі, що частково побудовані на території, яка відноситься до земель КЗ «ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 145».

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оспорених рішень безпідставно проігнорували докази, визнані допустимими Чугуївським міським судом Харківської області та Апеляційним судом Харківської області під час розгляду справи № 636/3751/17, усупереч вимог ЦПК України повторно надали їм оцінку, не зазначили, з яких підстав визнали судові рішення у справі № 636/3751/17, які набрали законної сили, та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування права власності на гараж № НОМЕР_1 за ОСОБА_1 , на підставі зазначеного рішення, недопустимими доказами.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій помилково вважали ОСОБА_1 добросовісним набувачем, оскільки він правочину щодо придбання гаражу № НОМЕР_1 не укладав, а набув право власності на нього на підставі рішення № 35382083 державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Рєзанової І. Ю. від 26 травня 2017 року.

Зазначила, що у оскарженому рішенні місцевий суд послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18), у якій зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Вважає, що суди попередніх інстанцій помилково застосували зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду до вирішення цього спору.

Суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях послалися на те, що ГБТ «Нізмений» виконав зйомку об`єкта самочинного будівництва, виконав технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, яка підтверджується технічним паспортом, виконав технічне обстеження гаражних боксів, що підтверджується технічним висновком ТОВ «ПРОПРОЕКТ» щодо можливості використання гаражного боксу № НОМЕР_1 за призначенням.

Між тим, позов у цій справі подано до ОСОБА_1 , який самовільно побудував спірний гараж на самовільно зайнятій земельній ділянці, позовні вимоги до ГБТ «Нізмений» не пред`являлись, а тому надання правової оцінки діям голови правління ГБТ «Нізмений» у цій справі є помилковими.

Зазначила, що посилаючись на частину сьому статті 376 ЦК України, суди попередніх інстанцій вважали, що для вирішення питання про знесення самочинного будівництва за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється така особа від перебудови.

Однак, це посилання є помилковим, оскільки внести припис можливо тільки власнику гаражного боксу, а із справи слідує, що ОСОБА_1 з 20 лютого 2019 року не є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 .

Суди також, не врахували пояснення міської ради у справі, яка повністю підтримала позовні вимоги прокурора, просила задовольнити позов.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що Харківська міська рада рішенням від 27 березня 2002 року № 474 надала ГБТ «Нізмений» дозвіл на розміщення гаражів на АДРЕСА_1 , тимчасово до початку реконструкції району. В`їзд та виїзд автомобілів мають здійснюватися з боку АДРЕСА_1 . Також зобов`язано ГБТ «Нізмений»: одержати та виконати технічні умови управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку по пайовій участі у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста; виконати виконавчі креслення об`єкту і зйомку інженерних комунікацій, проекти відводу земельних ділянок, архітектурно-художнього оформлення об`єкту та благоустрою території погодити з міським управлінням містобудування та архітектури; пред`явити об`єкт державній приймальній комісії для прийняття до експлуатації.

Також попередила ГБТ «Нізмений», що земельна ділянка для експлуатації об`єкту буде надана окремим рішенням після прийняття його до експлуатації, згідно з проектом відводу (т. 1, а. с. 84, 85).

Відповідно до технічного паспорту на гараж № НОМЕР_1 , виготовленого ТОВ «Актуаль» станом на 10 травня 2017 року, спірний гараж знаходиться у будівлі літ. Б-2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа гаражу становить 20,9 кв. м і належить на праві власності ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 78, 79).

За повідомленням Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради від 02 червня 2017 року № 2808/0/27-17, на ім`я голові ГБТ «Нізмений» ОСОБА_2 , звернення голови ГБК № 12 від 10.2015 року до управління містобудування та архітектури не надходило. Питання збереження самовільно побудованих гаражів можливо розглянути у відповідності до Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затвердженим рішенням 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17 серпня 2011 року № 390/11 із змінами та доповненнями від 22 червня 2012 року, - з урахуванням нового самочинного будівництва та надання земельної ділянки для їх експлуатації на АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 113).

Державний реєстратор Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанова І. Ю. 21 червня 2017 року прийняла рішення про державну реєстрацію № 35787067 та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна № 101, а саме гараж № НОМЕР_1 на другому поверсі, площею 20,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрацію права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою за підписом голови правління ГБТ «Нізмений» ОСОБА_2, ОСОБА_1 з 29 липня 2016 року є членом ГБК «Нізмений», що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Краснодарська, 171 (т. 1, а. с. 75).

ОСОБА_1 15 серпня 2017 року сплатив земельний податок за земельну ділянку під нежитловим приміщенням (т. 1, а. с. 80) та 23 серпня 2017 року звернувся до Харківської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування нежитлового приміщення в нежитловій будівлі літ. «Б-2» на АДРЕСА_2 , що вбачається з відповіді заступника начальника Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, заступника головного архітектора міста ОСОБА_7 від 26 вересня 2017 року № П-10-32940/1-17.08-39 (т. 1, а. с. 96).

Згідно із зазначеною відповіддю, надати в оренду або у власність земельну ділянку для обслуговування вбудованого чи прибудованого приміщення в нежитловій будівлі неможливо, оскільки неможливо створити об`єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна, виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки як складова поняття «земельна ділянка».

Заступник голови адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради 21 серпня 2017 року № 2079/0/176-17 на запит прокурора Харківської місцевої прокуратури № 3 від 18 серпня 2017 року, повідомив, що ОСОБА_1 не звертався до адміністрації району з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для одержання у користування або у власність земельних ділянок із земель комунальної власності територіальної громади м. Харкова (т. 2, а. с. 71).

Представник ОСОБА_1 28 серпня 2017 року подав на ім`я Харківського міського голови заяву, у якій просив оформити земельну ділянку під експлуатацію гаражу літ. «Б-2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у додатку до якої надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2, а. с. 56).

З листа від 06 вересня 2017 року № 25 вбачається, що ТОВ «Лік-Проект», на виконання запиту Харківської міської прокуратури № 3 від 04 вересня 2017 року, виконало комплекс топографо-геодезичних робіт щодо визначення меж фактичного землекористування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 . Під час проведення робіт встановило, що на земельній ділянці за цією адресою знаходяться двоповерхові індивідуальні гаражі, що частково побудовані на території земель КЗ «ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 145», а частково на території ГБК «Нізмений» (т. 1, а. с. 28).

Відповідно до інформації директора КЗ «ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 145» від 07 вересня 2017 року № 355, будівництво гаражів, які розташовані частково на території, виділеній для обслуговування школи, розпочалося навесні 2017 року (т. 1, а. с. 33).

За інформацією Відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 09 жовтня 2017 року № П-356/0-0.23,08-571/146-17, правовстановлюючі документи на право власності або користування (оренди) на земельну ділянку, що знаходиться під гаражем літ. «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 , не обліковуються (т. 2, а. с. 55).

Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради в ході моніторингу Немишлянського району м. Харкова встановила факт виконання будівельно-монтажних робіт з будівництва гаражних боксів по АДРЕСА_3 .

Суб`єкта містобудування, що має відношення до даного об`єкту з відповідними підтверджувальними документами інспекцією не виявила, документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом зазначених об`єктів нерухомості, відомості про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання вказаних документів - відсутні.

Рішень щодо надання у користування або продажу земельної ділянки за цією адресою Харківська міська рада не приймала, правовстановлюючі документи на право власності або користування на зазначену земельну ділянку не обліковуються (т. 1, а. с. 40, 41).

ФОП ОСОБА_5 , який є інженером-землевпорядником і має кваліфікаційний сертифікат Державного агентства земельних ресурсів України за №000261, виданий 03 січня 2013 року, відповідно до адвокатського запиту ОСОБА_6 від 25 грудня 2017 року, провів кадастрову зйомку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовано ГБТ «Нізмений» з розміщеними на ній нежитловими будівлями та спорудами (гаражні бокси).

Відповідно до висновку від 15 січня 2018 року нежитлові приміщення літ. «Б-1» (двоповерхові гаражі № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , 6) у межах своїх зовнішніх стін розташовані в межах границь земельної ділянки ГБТ « Нізмений » на АДРЕСА_1 , які визначені в Акті визначення меж та площі земельної ділянки, складеного 26 жовтня 2009 року; нежитлові приміщення літ. «Б-1» (двоповерхові гаражі № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , 6) або якась їх частина не розташовані поза межами земельної ділянки ГБТ « Нізмений » на АДРЕСА_1 , які визначені в Акті визначення меж та площі земельної ділянки, складеного 26 жовтня 2009 року (т. 1, а. с. 81).

Рішенням від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3751/17 Чугуївський міський суд Харківської області задовольнив адміністративний позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Чугуївської міської ради Харківської області та державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області, за участю третіх осіб: ОСОБА_1 , Управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію визнання прав та їх обтяжень.

Скасував рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області від 26 травня 2017 року № 35382083 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під реєстраційним № 101, запис № 20607459, а саме - право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20,9 кв. м, у АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 14-20).

Відповідно до листа Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 03 травня 2018 року № 10311/0/226-18, з огляду на інформацію Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради від 03 травня 2018 року, ОСОБА_1 рішення про надання дозволу на збереження об`єктів самочинного будівництва та надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів на АДРЕСА_1 не готувались (т. 1, а. с. 26).

Постановою від 23 травня 2018 року у справі № 636/3751/17 Харківський апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 28 грудня 2017 року залишив без задоволення, зазначене рішення залишив без змін (т. 1, а. с. 21-25).

За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж, загальна площа 20,9 кв. м у АДРЕСА_2 , зареєстроване на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35382083 від 26 травня 2017 року, винесеного державним реєстратором Чугуївської міської ради Харківської області - скасовано на підставі ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 28 лютого 2019 у справі № 636/3751/17 (т. 1, а. с. 168).

Справа містить лист від 18 травня 2020 року № 948/0/250-20 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, згідно якого Інспекція розглянула звернення ОСОБА_1 від 23 травня 2018 року у справі № 636/3751/17 щодо проведення перевірки гаражних боксів № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_5 у ГБТ «Нізмений» за адресою: АДРЕСА_1 і повідомила його, що питання щодо можливості призначення перевірки на указаному об`єкті за наявності правових підстав надалі буде розглянуте відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2, а. с. 114).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), а також пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржене з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що прокурор не надав докази, які б спростували презумпцію правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований на АДРЕСА_1 .

Зазначив, що саме по собі встановлення наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

Вважав, що ОСОБА_1 надав суду докази, які підтвержують вжиття заходів щодо оформлення права на земельну ділянку. А саме, на час подання позову ГБТ «Нізмений» виконував відповідні вимоги Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затвердженого рішенням 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17 серпня 2011 року за № 390/11.

Вважав, що висновок прокурора про самовільне зайняття земельної ділянки лише на підставі відсутності у ОСОБА_1 оформлених остаточно документів на неї є передчасним.

Послався на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вважав, що матеріали справи свідчать, що спірний гаражний бокс № НОМЕР_1 не є окремою будівлею, а входить до складу будівлі літ. Б-2, де також розташовані інші гаражні бокси, які мають спільні стіни та перекриття.

Дійшов висновку про те, що зазначений спір неможливо вирішити за відсутності доказів технічної можливості демонтажу гаражного боксу окремо, без пошкодження конструкції споруди в цілому та без долучення участі у розгляді справи в якості відповідачів власників цих суміжних гаражних боксів та ГБТ «Нізмений».

Виходив з того, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки формулювання позову та зміст позовних вимог не надає суду можливості встановити точне місцезнаходження спірного гаражу.

Верховний Суд не погодився із зазначеними висновками судів враховуючи наступне.

Щодо способу захисту порушеного права

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

У справі, яка переглядається спір, що виник у правовідносинах щодо захисту прав Харківської міської ради на земельну ділянку комунальної власності від порушення відповідачем при здійсненні ним самочинного будівництва (частина четверта статті 376 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Прокурор, діючи в інтересах Харківської міської ради, обрав спосіб захисту порушеного права у відповідності до вимог закону.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій щодо обрання позивачем неправильного способу захисту порушеного права є неприйнятними.

Щодо неврахування висновків Верховного Суду

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підставою для відкриття касаційного провадження прокурор зазначив не врахування апеляційним судом висновків Верховного Суду щодо застосування статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах, які викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.

Ці доводи знайшли підтвердження у справі.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) звернула увагу на те, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 569/10027/15-ц, на яку прокурор посилається у касаційній скарзі, виникли правовідносини щодо знесення самовільного будівництва та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц дійшов висновку про те, що: «Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).»

Велика Палата Верховного Суду у постанові 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), у подібних правовідносинах, розглядаючи позов прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зобов`язання відповідача знести самовільно побудовану споруду (приміщення паркінгу), дійшла наступних висновків:

«за положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.».

Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц за позовом прокурора, який діяв в інтересах держави, в особі Одеської міської ради та інспекції державного архітектурно-будівельно контролю в Одеській області до відповідача про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно збудованого об`єкту нерухомості, яка є подібною до із справою, що переглядається, застосував висновки Великої Палати Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Із справи відомо, що спірна земельна ділянка під будівництво гаражів ані ОСОБА_1 , ані ГБТ «Нізмений» не виділялась, а тому правовідносини у цій справі виникли саме щодо повернення власникові самовільно зайнятої земельної ділянки під об`єктом самочинного будівництва.

Відмовляючи у позові суди, серед іншого, послалися на те, що при вирішенні питання про знесення самочинного будівництва за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Зазначили, що доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови, суду не надано.

Верховний Суд звертає увагу на те, що за відсутності належним чином виділеної земельної ділянки та затвердженої будівельної документації посилання судів на можливість перебудови спірного гаражу на самовільно зайнятої земельної ділянці за відсутності згоди власника із принципами розумності, добросовісності, справедливості не узгоджується та не мають правового значення для вирішення справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги Харківської обласної прокуратури про те, що оскаржені судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального (статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтей 183, 212 Земельного кодексу України, частини другої, частини четвертої, частини сьомої статті 376 ЦК України), суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах, які викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 є обґрунтованими.

Щодо презумпції правомірності набуття права власності

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) дійшла висновку про те, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Із справи відомо, що ОСОБА_1 вчинив самочинне будівництво на самовільно зайнятої земельної ділянці, будь яких правочинів щодо придбання гаражу № 1 не укладав, а зареєстрував право власності на нього на підставі рішення № 35382083 державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Рєзанової І. Ю. від 26 травня 2017 року, яке було скасовано судовим рішенням.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна та застосували нерелевантну для цих фактичних обставин постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) до вирішення цього спору.

Щодо порушення норм процесуального права

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із справи відомо, що рішенням від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3751/17 Чугуївський міський суд Харківської області задовольнив позов Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області, за участю третіх осіб ОСОБА_1 , Управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, та скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж № НОМЕР_1 , площею 20,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

У мотивувальній частині цього рішення встановлено юридичний факт, що на земельній ділянці за цією адресою розташовані індивідуальні гаражі, що частково побудовані на території, яка відноситься до земель КЗ «ХЗОШ І-ІІІ ступенів № 145, відсутність будь-яких доказів, які б указували на відведення належним чином земельної ділянки для будівництва гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 20,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_1 та самочинний характер будівництва спірного гаражу на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка не відводилась для його будівництва та відсутність відповідного рішення компетентних органів (т. 1, а. с. 14-20).

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 23 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3751/17 залишив без змін (т. 1 а. с. 21-25).

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій вищезазначені судові рішення проігнорували, як і докази, визнані допустимими Чугуївським міським судом Харківської області та Апеляційним судом Харківської області під час розгляду справи № 636/3751/17, усупереч вимог ЦПК України повторно надали їм оцінку, не зазначили, з яких підстав визнали судові рішення у справі № 636/3751/17, які набрали законної сили недопустимими доказами та встановили протилежні юридичні факти.

Крім того, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2018 року у кримінальній справі № 645/122/18 (т. 1, а. с. 117-121).

Щодо складу учасників

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) дійшла висновку про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, у справі, що переглядається, суди встановили, що гараж № НОМЕР_1 , літ. «Б-2», площею 20,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 має два поверхи та поєднаний з іншими гаражними боксами, якими користуються інші особи, в одну будівлю.

Висновок будівельно-технічної експертизи про можливість окремого знесення гаражу № НОМЕР_1 , літ. «Б-2», площею 20,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 без порушення прав та інтересів осіб, користувачів суміжних гаражних боксів, у справі відсутній.

Отже, спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав, інтересів та обов`язків користувачів суміжних гаражних боксів, яких до участі у справі, як відповідачів залучено не було, клопотань про їх залучення до участі в справі позивач не заявляв.

За таких обставин судам слід було відмовити у задоволенні позову прокурора у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову прокурора, однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із викладеними вище підставами не позбавляє права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.

Згідно з частиною першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У решті рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд змінює оскаржувані судові рішення, але виключно в частині мотивів їх ухвалення, новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 липня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

У решті рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук