Постанова

Іменем України

03 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 433/2401/15-ц

провадження № 61-16418св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фогель Володимир Володимирович, на постанову Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Назарової М. В., Кострицького В. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1201/0608/71-026 про надання кредиту в сумі 20 879,60 доларів США на строк до 27 червня 2040 року.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1201/0608/71-026-р-1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, у тому числі і за кредитним та забезпечувальним договорами, укладеними з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач посилався на те, що відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становила 378 585,16 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 333 007,36 грн та сума заборгованості за відсотками - 45 577,80 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів зазначену заборгованість.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Крівоклякіної Н. В. у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав розгорнутого розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором. Крім того, позивач не надав доказів того, що ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги за кредитним договором, оскільки не надав доказів на підтвердження надання відповідачу грошових кошти у вигляді кредиту, як це передбачено умовами кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 08 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 19 квітня 2016 року скасовано та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 1201/0608/71-026, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , у сумі 378 585,16 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 333 007,36 грн, заборгованості за відсотками у сумі 45 577,80 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальник і поручитель належним чином не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, розмір якої відповідає умовам договору. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, з нього та з поручителя ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк»» підлягає солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фогель В. В., задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Луганської області від 08 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що справу розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року до участі в справі, в якості правонаступника позивача ПАТ «Дельта Банк», залучено ТОВ «Діджи Фінанс».

Постановою Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 1201/0608/71-026, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , у сумі 143 787,70 грн, яка складається із заборгованості за простроченим кредитом у сумі 119 288,20 грн, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 24 499,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 1201/0608/71-026, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , у сумі 33 658,20 грн, яка складається із заборгованості за простроченим кредитом у сумі 12 579,90 грн, заборгованості за простроченими відсотками у сумі 21078,30 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 1201/0608/71-026 та додатковими угодами до нього, а також їх часткове виконання позичальником, що має наслідком наявність у нього заборгованості.

Доказів виконання банком обов`язку щодо повідомлення ОСОБА_1 як позичальника про зміну строку виконання зобов`язання позивачем не надано, тому строк виконання зобов`язання настав лише за простроченою заборгованістю, яку слід обраховувати станом на час перегляду рішення суду апеляційним судом і яка становить, з урахуванням належних до сплати щомісячних платежів згідно з Додатком № 1 до кредитного договору, у розмірі 53 доларів США на місяць з червня 2016 року до серпня 2021 року включно 53 х 63 місяці = 3 339 доларів США + 1609,98 доларів США (прострочена заборгованість за кредитом станом на 12 травня 2016) = 4 948,98 доларів США, а також прострочені відсотки станом на 28 липня 2015 у розмірі 1 975,06 доларів США.

Що стосується позовних вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_2 , то колегія суддів дійшла висновку про те, що банк звернувся до суду з вимогами до поручителя про стягнення простроченої заборгованості за кредитом та відсотками до лютого 2015 року з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову до поручителя в наведеній частині через припинення поруки.

Починаючи з лютого 2015 року, прострочена заборгованість підлягає стягненню солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , а в іншій частині - лише з позичальника ОСОБА_1 .

Оскільки по справі правонаступником ПАТ «Дельта Банк» є ТОВ «Діджи Фінанс», то вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідачів на користь останнього.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фогель В. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц (провадження № 61-35160св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а (провадження № К/9901/40801/18), від 25 березня 2020 року у справі № 752/18396/16-а (провадження № К/9901/15394/18), від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15 (провадження № К/9901/27222/18), від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-2989св18), від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а (провадження № К/9901/53274/18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник зазначає, що позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що він дійсно набув права вимоги за кредитним договором від 27 червня 2008 року. При цьому суд апеляційної інстанції, прийнявши від позивача нові докази в справі, фактично вийшов за межі позовних вимог.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подачу відзиву на касаційну скаргу

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Розпорядженням Верховного Суду від 18 січня 2023 року, у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаною з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2023 року, зазначену справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Мартєв С. Ю., Фаловська І. М.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 1201/0608/71-026, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 19 000,00 доларів США на строк з 27 червня 2008 року по 27 червня 2040 року та зобов`язався повернути кредит, сплачувати відсотки за користування отриманими коштами у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом згідно з графіком погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору № 1201/0608/71-026 та його невід`ємною частиною.

20 червня 2011 року внесено зміни до кредитного договору, за умовами якого банк має право надавати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 20 879,60 дол. США на строк до 27 червня 2040 року включно.

20 червня 2011 року внесено зміни до кредитного договору, за умовами якого сторони домовилися, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі:

підпункт 1.3.1 пункту 1.3 - 11,9 % річних за період від дати укладення договору по 20 червня 2011 року включно;

підпункт 1.3.2 - 7 % за період користування кредитом з 21 червня 2011 року по 09 травня 2012 року;

підпункт 1.3.3 - 10 % річних за період користування кредитом з 10 травня 2012 року по 09 травня 2013 року;

підпункт 1.3.4 - 12,80 % річних за період користування кредитом з 10 травня 2013 року по 27 червня 2040 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 1201/0608/71-026-р-1, за яким остання взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про надання кредиту від 27 червня 2008 року № 1201/0608/71-026. Строком припинення поруки, встановленої вказаним договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків, передбачених основним зобов`язанням (п. 10 договору) (т. 1, а.с. 33).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір відступлення права вимоги за кредитними зобов`язаннями, у тому числі і за кредитним та забезпечувальним договорами, укладеними з відповідачами.

Відповідно до акта приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу права вимоги від 25 травня 2012 року від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 1201/0608/71-026, укладеним з ОСОБА_1 , та договором поруки № 1201/0608-71-026-р-1, укладеним з ОСОБА_2 .

У період з липня 2014 року до дня розгляду справи ОСОБА_1 не сплачував заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, унаслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 378 585,16 грн, з яких сума заборгованості за кредитом - 333 007,36 грн, сума заборгованості за відсотками - 45 577,80 грн.

Постановою Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 51 у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. Призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В.

02 вересня 2020 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2303/К/1, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-ЕА-2020-07-06-000033-b, відповідно до якого банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору (том 3, а. с. 133).

Згідно з реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, який є додатком № 1 до договору відступлення прав вимоги 02 вересня 2020 року, до нового кредитора, у тому числі, перейшло право вимоги як за кредитним договором № 1201/0608/71-026 від 27 червня 2008 року, укладеним між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_1 , за іпотечним договором № 1201/0608/71-026-Z-1 від 27 червня 2008 року, укладеним між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_1 , та за договором поруки № 1201/0608/71-026-Р-1 від 27 червня 2008 року, укладеним між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_2 .

У пунктах 4, 4.1. договору про відступлення прав вимоги від 02 вересня 2020 року зазначено, що права вимоги, що відступаються за цим договором, є складовою частиною пулу активів, що є предметом відкритих торгів (аукціону), результати якого оформлені протоколом електронного аукціону № UA-ЕА-2020-07-06-000033-b від 28 липня 2020 року, переможцем яких визнаний новий кредитор. Загальна сума, яка підлягає сплаті новим кредитором за лотом, як переможцем зазначених відкритих торгів (аукціону) АТ «Дельтабанк», складає 36 621 000 грн. Сторони домовилися, що за відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 36 280 055,46 грн.

На підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення прав вимоги від 02 вересня 2020 року, до заяви про заміну сторони позивача у справі на її правонаступника надано платіжне доручення від 20 серпня 2020 року № 126.

Згідно з додатком № 2 до договору про відступлення права вимоги від 02 вересня 2020 року заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2008 становить: основана заборгованість за тілом - 15 093,97 у валюті кредиту (416 667,53 грн); заборгованість за нарахованими процентами за кредитом у валюті кредиті - 9 443,37 (260 683,28 грн) (том 3, а. с. 134).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Потрібно враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука.

Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України, у редакції до набрання чинності Закону № 2478-VIII, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) зазначено, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19) зроблено висновок про те, що за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення суб`єктивного права кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 20 числа кожного місяця, то відповідальність поручителя та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до нього наступає з часу несплати кожного з платежів.

Звертаючись у серпні 2015 року до суду з позовом про стягнення з позичальника та поручителя простроченої заборгованості за кредитним договором, банк посилався на те, що станом на 28 липня 2015 року у позичальника наявна заборгованість в розмірі 378 585,16 грн, з яких: за тілом кредиту - 333 007,36 грн, за відсотками - 45 577,80 грн.

Враховуючи, що банк звернувся до суду з вимогами до поручителя про стягнення простроченої заборгованості за кредитом та відсотками у серпні 2015 року, то вимога до поручителя про стягнення з останньої заборгованості, яка виникла до лютого 2015 року пред`явлена з пропуском шестимісячного строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову до поручителя в наведеній частині у зв`язку з припиненням поруки.

З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про те, що прострочена заборгованість за кредитним договором, яка виникла з лютого 2015 року підлягає стягненню солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , а в іншій частині (заборгованість, яка виникла до лютого 2015 року) - лише з позичальника ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що в межах передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку перед зверненням позивача з позовом до суду, з поручителя ОСОБА_2 солідарно з позичальником ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитом з червня 2016 року до серпня 2021 року включно 53 (щомісячний платіж) х 63 місяці = 3 339 доларів США + 1 137,86 доларів США (прострочена заборгованість за кредитом за період із лютого 2015 року до травня 2016 року включно відповідно до наданого позивачем розрахунку), а також прострочені відсотки з лютого 2015 року до 28 липня 2015 у розмірі 919,76 доларів США.

Інша частина кредитної заборгованості за період, що утворилася до лютого 2015 року, підлягає стягненню на користь позивача лише з відповідача ОСОБА_1 як позичальника і її розмір становить: прострочена заборгованість за кредитом - 472,12 доларів США, що становить 12 579,90 грн, та прострочені відсотки - 1 055,30 доларів США, що становить 28 119,00 грн.

Проте, оскільки суд обмежений заявленими позовними вимогами, якими у справі в частині стягнення прострочених відсотків є 45 577,80 грн, то до стягнення з відповідача ОСОБА_1 належить 45 577,80 (заявлений до стягнення розмір відсотків) - 24 499,50 грн (розмір відсотків, стягнутих з обох відповідачів солідарно) = 21 078,30 грн.

Тому загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача, становить 12 579,90 грн + 21 078,30 грн = 33 658,20 грн.

Розрахунок заборгованості, який покладений в основу рішення апеляційного суду, ґрунтується на положеннях кредитного договору та не спростований відповідачами у справі (том 1, а. с. 231).

Доводи касаційної скарги про неврахуванням апеляційним судом висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц (провадження № 61-35160св18), від 06 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а (провадження № К/9901/40801/18), від 25 березня 2020 року у справі № 752/18396/16-а (провадження № К/9901/15394/18), від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15 (провадження № К/9901/27222/18), від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-2989св18), від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а (провадження № К/9901/53274/18), не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц (провадження № 61-35160св18) Верховний Суд дійшов висновку про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими у задоволенні позову заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави в особі Олевської міської об`єднаної територіальної громади Житомирської області до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Управління економічного розвитку інфраструктури, містобудування та з питань цивільного захисту Олевської районної державної адміністрації Житомирської області та інших про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобов`язання її повернути, відмовлено. В постанові Верховний Суд зазначив, що застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, якій кореспондують положення статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а (провадження № К/9901/40801/18) предметом заявлених вимог є визнання протиправними дій та скасування податкового повідомлення-рішення. Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заявлених ПрАТ «Азовський машинобудівний завод» позовних вимог, Верховний Суд зазначив, що за правилами частин першої, другої статті 11 КАС України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Предметом доказування відповідно до частини першої статті 138 КАС України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухвалені судового рішення у справі.

ПрАТ «Азовський машинобудівний завод», звертаючись із позовними вимогами, на їх обґрунтування посилалося виключно на протиправність проведення органом доходів і зборів камеральної перевірки, не заперечуючи при цьому факт вчинення порушення вимог пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У постанові від 25 березня 2020 року у справі № 752/18396/16-а (провадження № К/9901/15394/18) предметом спору є зобов`язання вчинити певні дії з розгляду заяви про призначення пенсії. Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення рішення про задоволення позову із виходом за межі позовних вимог, посилаючись на те, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц (провадження № 61-2989св18) Верховний Суд погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та поділ майна, виходив із того, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що до виниклих правовідносин застосовуються положення КпШС України, якими не передбачено можливості встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин та не може вийти за межі позовних вимог.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалася на те, що вона проживала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, а тому майно, набуте ними в цей період підлягає поділу між ними відповідно до цих обставин згідно із нормами СК України.

Разом з тим, в цьому випадку норми СК України не підлягають до застосування, а необхідно застосовувати КпШС України, якими не передбачено визнання права власності на майно лише з підстав перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без доведення того, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї.

Позивачка не посилалася на те, що спірний будинок набутий сторонами внаслідок їхньої спільної праці, зазначені підстави не були предметом розгляду судом першої інстанції, а тому апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, був позбавлений можливості встановлювати зазначені обставини справи.

У постанові від 19 лютого 2019 року у справі 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а (провадження № К/9901/53274/18) Верховний Суд дійшовши висновку про скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Судами попередніх інстанцій не було враховано, що вимогами заявленого контролюючим органом позову є саме стягнення податкового боргу, тобто предметом доказування є обставини, що свідчать про наявність чи відсутність правових підстав з якими закон пов`язує можливість стягнення податкового боргу у судовому порядку, у той час як питання правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 11.06.2015 № 3731-17 як і питання правильності визначення у ньому суми відповідного податкового зобов`язання не було предметом даного спору.

У постанові від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15 (провадження № К/9901/27222/18) Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суди на підставі встановлених ним обставин та дослідження доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинні дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Тобто правовий висновок у зазначеній справі не сформованій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Враховуючи наведене, висновки щодо застосування норм права, які викладені у вищезазначених постановах стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у справах, на судові рішення в яких посилається заявник.

При цьому, доводи заявника про те, що апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки встановивши розмір заборгованості за кредитним договором у більшому розмірі, ніж це заявлено позивачем, суд апеляційної інстанції стягнув заборгованість у межах заявлених позовних вимог (а. с. 13 постанови апеляційного суду).

Доводи касаційної скарги щодо недоведеності позивачем набуття ним права вимоги до відповідачів за договорами кредиту та поруки не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими апеляційним судом фактичними обставинами справи. Верховний Суд не вбачає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи.

При цьому апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» [Ruiz Toriyav. Spaine], рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фогель Володимир Володимирович, залишити без задоволення.

Постанову Луганського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська