Номер провадження: 22-ц/813/1057/23
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року постановлене під головуванням судді Салтан Л.В.. повний текст складено 26 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк», ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою,-

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк», ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позову зазначив, що 19 травня 2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Ощадбанк» укладено кредитний договір №2357-н, за умовами якого ОСОБА_2 надавалися кредитні кошти на придбання нерухомості, а саме земельної ділянки на строк до 19 травня 2028 року зі сплатою 19 % річних в перші 6 місяці з дня отримання кредиту, 21% річних, починаючи з сьомого місяця з дня отримання кредиту, 18% річних - після одержання позичальником у встановленому законом порядку державного акту на право власності на земельну ділянку та передачі її в іпотеку.

У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 19 травня 2008 року банк уклав договір поруки № 2357-н з ОСОБА_1 . За умовами договору поруки поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за зобов`язанням ОСОБА_2 за договором кредиту за №2357-н.

Проте, у зв`язку з тим, що за вказаним договором утворилася заборгованість, ВАТ «Державний ощадний банк» в особі Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і просило суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь банку заборгованість по кредитному договору №2357-н від 19 травня 2008 року. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2010 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний Ощадний Банк України» грошові кошти у розмірі 1070254 грн. 54 коп.

Однак, на думку позивача, на момент винесення вказаного рішення суду, строк дії поруки припинився на підставі ч.1 та ч. 4 ст. 559 ЦК України, тобто сплили 6 місяців, які передбачені законом для звернення з вимогою до поручителя про погашення заборгованості.

На підставі вищевикладеного позивач ОСОБА_1 просив суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 19 травня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ВАТ «Ощадбанк» в особі Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги зазначив, що на момент винесення рішення судом про стягнення заборгованості порука вже припинилася в силу ч. 1 та ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідні положення кореспондуються з п.4.2. Договору поруки від 19 травня 2008 року.

Крім того, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2012 року встановлено факт отримання грошових коштів за кредитним договором від 19 травня 2008 року замість ОСОБА_2 зовсім іншою особою ( ОСОБА_3 ) та стягнуто з винної особи на користь банку суму кредиту з процентами. Наразі існують два судових рішення про стягнення грошових коштів за кредитним договором, тобто покладено подвійну відповідальність за начебто порушення зобов`язань за кредитним договором боржником ОСОБА_2 , коли одночасно порука вже була припинена. Однак, з урахуванням висновку про те, що грошові кошти отримані не ОСОБА_2 , позивач вважає що остання і не набула статусу боржника, а відтак і не набула обов`язку повертати такі кошти. Відтак і ОСОБА_1 не набув обов`язку солідарно відповідати за обов`язки, які не набули чинності.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 08 лютого 2023 року були сповіщені належним чином, в тому числі у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 176-182).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредиті сплатити проценти.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч.1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 19 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк» в особі філії - Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2357-н, про надання грошових коштів у сумі 950000 грн. на придбання нерухомості, а саме: частини земельної ділянки, загальною площею 0,1018 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору, кредит надався на строк до 19 травня 2028 року зі сплатою 19 % річних в перші 6 місяці з дня отримання кредиту, 21% річних, починаючи з сьомого місяця з дня отримання кредиту, 18% річних - після одержання позичальником у встановленому законом порядку державного акту на право власності на земельну ділянку та передачі її в іпотеку. Повернення кредитних коштів та сплату відсотків за користування кредитом належало здійснювати щомісяця ануїтетними платежами в сумі 15397 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих у ВАТ «Ощадбанк» не пізніше останнього робочого дня звітного місяця. Крім того, договір передбачав сплату позичальником комісійної винагороди за надання кредиту в розмірі 9499 грн. відразу після укладання договору.

У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 19 травня 2008 року банк уклав договір поруки № 2357-н з ОСОБА_1 . За умовами договору поруки поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором по зобов`язаннях ОСОБА_2 за договором кредиту за №2357-н.

Також, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором кредиту 19 травня 2008 року між Банком і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки (зі змінами від 23 вересня 2008 року). Предметом іпотеки є земельна ділянка АДРЕСА_1 .

Позичальник та поручитель свої зобов`язання за кредитним договором не виконали, у зв`язку із чим АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2010 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний Ощадний Банк України» грошові кошти у розмірі 1 070 254 грн. 54 коп.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, відповідно до статті 559 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на дату укладання договору поруки), порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Однак, ОСОБА_1 підписуючи договір поруки від 18 грудня 2017 року дав згоду на збільшення розміру зобов`язань та продовження строку виконання зобов`язань, забезпечених порукою по цьому договору, які можуть виникнути в майбутньому. Поручителем була дана згода на збільшення обсягу відповідальності за основним зобов`язанням наперед та враховувала майбутні зміни до Кредитного договору в будь-якому обсязі. Тому, договір поруки не припинив свою дію.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2010 року (цивільна справа №2-54202010) стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний Ощадний Банк України» в особі Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» 1070254 грн.54 коп., де залишок за тілом кредиту - 943692,83 грн. прострочена заборгованість за тілом кредиту - 4177,77 грн., відсотки за користування кредитом - 113121,19 грн., пеня за тілом кредиту - 403,59 грн., пеня за відсотками - 8859,16 грн. (а.с. 14-16).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідно до статті 14 ЦПК України (в редакції 2004 року) судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи - боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (SvetlanaNaumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67 цс 20).

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України, в редакції 2004 року).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України немає.

Тому, висновок суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з тим, що договір поруки не припинив свою дію оскільки поручителем була дана згода на збільшення обсягу відповідальності за основним зобов`язанням наперед, є помилковим.

Також колегія суддів наголошує на тому, що стягуючи кредитні кошти, у тому числі з поручителя, суд перевіряв чинність та строк дії договору поруки, незалежно від заявлених вимог про припинення поруки, так як інакше неможливо було б задовольнити позов кредитора, саме у справі про стягнення заборгованості поручитель має пред`явити зустрічний позов або заперечення щодо того, чи є чинною порука. Якщо спір вирішений, то подальше звернення з позовом про визнання поруки припиненою не допускається.

Власне такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент винесення рішення судом про стягнення заборгованості порука вже припинилася в силу ч. 1 та ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також наявність вироку Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2012 року в якому встановлено факт отримання грошових коштів за кредитним договором від 19 травня 2008 року замість ОСОБА_2 зовсім іншою особою, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що для ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції є мотивування зазначене у цій постанові.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині його мотивування зазначеного в цій постанові, оскільки не в повній мірі відповідає нормам законодавства.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв`язку з відмовою ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, підстав для розподілу судового збору, судом не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 лютого 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра