П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/26237/21

Провадження № 22-ц/4815/165/23

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Ковальов І.М.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено:

о 09 год. 53 хв. 19 жовтня 2022 року

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (далі ТОВ "РОЕК" або товариство) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося про існування між сторонами договірних відносин на підставі факту приєднання до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, розміщеного на його офіційному веб-сайті: http/.energozbut.rv.ua, а саме через фактичне споживання боржником відповідних обсягів електричної енергії та відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , а також оплату рахунку постачальника універсальної послуги.

Заборгованість ОСОБА_1 за спожиту електричну енергію за час із 01 грудня 2019 року по 01 жовтня 2021 року склала 4 369, 26 гривень.

Тому товариство просило стягнути зазначену заборгованість на його користь із відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду від 19 жовтня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "РОЕК" 4 369, 26 гривень заборгованості за спожиту електричну енергію станом на 13 грудня 2021 року та 2 270 гривень судового збору.

У поданій апеляційній скарзі відповідач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права, визнанні встановленими обставин, які є недоведеними належними і допустимими доказами, та невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, а в задоволенні позову - відмовити.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що з 23 березня 2017 року він не проживає та припинив реєстрацію по АДРЕСА_1 . При цьому при укладенні договору між сторонами за новим місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , він просив ТОВ "РОЕК" розірвати укладений раніше договір на постачання електричної енергії по АДРЕСА_1 . Крім того, попередив, що є учасником бойових дій, а тому відповідні пільги припиняються і не поширюються на отримані послуги за попередньою адресою.

Також посилався на те, що для стягнення зі споживача оплати послуг у повному обсязі необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг, що позивачем виконано не було.

У своїх доводах вказував про неправильне застосування судом ст.ст. 30, 625, 526, 610 ЦК України, пунктів 7, 7.5, 7.12 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року №312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії", пунктів 1.2.8, 2.1.2, 2.14. 2.1.6, 3.2.13, 4.12, 5.2.1, 5.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії.

Вважає, що за наявності заборгованості за спожиту електричну енергію оператор системи розподілу повинен був звернутися з реєстром споживачів, яким необхідно відключити електроживлення електроустановки, в т.ч. і за адресою: АДРЕСА_1 , однак таких дій не вчинив. Так само товариство не вчинило і дій, направлених на укладення договору з основним квартиронаймачем ОСОБА_2 .

Окрім іншого, звертав увагу, що він не є співвласником квартири АДРЕСА_3 , оскільки на підставі нотаріально посвідченого попереднього договору від 22 лютого 2017 року у формі заяви, яким зобов`язався відчужити належну 1/3 частину цієї квартири іншій особі і отримав від неї 7 000 доларів США, придбав інше житло. У зв`язку з тим, що покупець знаходиться за кордоном, тому договір купівлі-продажу укласти не зміг.

Відзив на апеляційну скаргу ТОВ "РОЕК" не подавався, хоча про таке право йому було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, з 01 січня 2019 року ТОВ "РОЕК" здійснює постачання електричної енергії за адресою АДРЕСА_1 .

Співвласниками даної квартири є ОСОБА_1 (1/3 частка), ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про про право власності на житло від 10 червня 1999 року, виданим Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, відповідної адресної картки та заочного рішення Рівненського міського суду від 16 березня 2016 року (а.с. 47, 48, 51-51, зв.).

19 листопада 2020 року відповідач звернувся до ТОВ "РОЕК" з заявою про розірвання договору про постачання електричної енергії по АДРЕСА_1 та відключити електропостачання за цією адресою в зв`язку із зняттям з реєстрації з 23 березня 2017 року, а відповідно до нотаріально посвідченого документа він втратив право власності на 1/3 частину цієї квартири.

У листі-відповіді від 08 грудня 2020 року №2797 товариство задовольнило подану заяву, вказавши, що вживатиме заходів до припинення споживання електроенергії невідомими особами у кв. АДРЕСА_3 .

Вважаючи, що внаслідок укладення відповідного публічного договору без фактичного його підписання відповідачу фактично надавалися послуги з постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , а з огляду на їх неоплату станом 01 жовтня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 4 369, 26 гривень, у грудні 2021 року в суд звернулося ТОВ "РОЕК" з позовом до ОСОБА_1 про стягнення зазначеної заборгованості.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки, незважаючи на те, що відповідач мешкає і місце його проживання зареєстроване за іншою адресою, ОСОБА_1 як власник (співвласник) квартири АДРЕСА_4 зобов`язаний оплачувати надані послуги з постачання електричної енергії, які він не оплатив протягом часу з 01 грудня 2019 року по 01 жовтня 2021 року.

У зв`язку з цим позов задоволено повністю і стягнуто із відповідача на користь ТОВ "РОЕК" 4 369, 26 гривень заборгованості.

Проте з такими висновками можна погодитися частково.

Відповідно до пункту 13 розділу 17 "Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ринок електричної енергії» упродовж двох років з 01 січня 2019 року товариство виконує функції постачальника універсальних послуг на території Рівненської області.

Положеннями пункту 13 Розділу 17 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема: надання підписаної заяви про приєднання; оплата рахунка постачання універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Фактичне споживання побутовим споживачем електричної енергії підтверджується долученою до матеріалів справи копією реєстру спожитої електричної енергії. При цьому позивач є оператором системи розподілу електричної енергії та на даний час виконує функцію оператора комерційного обліку електричної енергії.

Станом на 01 жовтня 2021 року заборгованість перед позивачем за спожиту електроенергію по кв. АДРЕСА_3 за період з 01.12.2019 по 01.10.2021 року становить 4 369,26 гривень.

Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії, а, отже, фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг є вчинення споживачем, зокрема, фактичного споживання електричної енергії.

Відповідно до пункту 5.5.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року №312, споживач електричної енергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Ціни (тарифи) на універсальні послуги у спірний період застосовувались відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 травня 2014 року № 749 (із змінами та доповненнями відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №220 від 26 лютого 2015 року), за тарифами (цінами) для населення, що діяли в період, за який розраховується розмір заборгованості.

Згідно зі ст.ст. 319, 322, 509, 526, 610, 611 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, 1 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Пунктом 5 частини третьої ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Між тим, ОСОБА_1 є власником лише 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 , за яким обраховувалась заборгованість за надані послуги з постачання електричної енергії.

В силу належності квартири на праві спільної часткової власності кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні, що відповідає положенням статті 319 ЦК України.

Іншої домовленості між співвласниками щодо споживання наданих позивачем послуг не встановлено, договір про надання житлово-комунальних послуг її не містить, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано.

Тому до стягнення з відповідача підлягає заборгованість, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності на квартиру, що складає 1 456, 42 гривень (4 369, 26 гривень : 3).

Щодо доводів апеляційної скарги про припинення договірних правовідносин між сторонами і, як наслідок, відсутність спірної заборгованості, адже заявник мешкає та зареєстрував своє місце проживання за іншою адресою, про що повідомив позивача, то вони спростовуються вказаними обставинами.

Крім того, з постанови Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) вбачається, що згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про недоведеність спірної заборгованості, позаяк ним не спростовано факту постачання електричної енергії у квартиру АДРЕСА_3 .

Так, згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Не заслуговують на увагу і посилання автора апеляційної скарги про укладення попереднього договору з приводу відчуження його частки у квартирі АДРЕСА_3 , оскільки в силу вимог ст. 635 ЦК України даним правочином не припинено право власності ОСОБА_1 на частку у квартирі. Більше того, саму по собі нотаріально посвідчену одноособову заяву відповідача від 22 лютого 2017 року про те, що після оплати ОСОБА_2 7 000 доларів США на його користь між ними буде укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири не можна вважати попереднім договором (а.с. 52).

Решта посилань автора апеляційної скарги про хибність оскаржуваного рішення колегією суддів також визнаються необгрунтованими, а тому відхиляються.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Згідно із ч.ч. 1, 8, 10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки при пред`явленні позову ТОВ "РОЕК" сплачено 2 270 гривень судового збору, а заявником при поданні апеляційної скарги 3 405 гривень, тому з позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 135 гривень як різницю у сплаченому судовому зборі (3 405 гривень 2 270 гривень).

Підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2022 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" 1 456 (одна тисяча чотириста п`ятдесят шість) гривень 42 копійки заборгованості за спожиту електричну енергію.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на користь ОСОБА_1 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків