Номер провадження: 22-ц/813/829/23
Справа № 509/4516/19
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,

встановив:

21 серпня 2019 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який обґрунтовано тим, що 23 березня 2019 року о 18:50 год., відповідачка ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», д/н НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Петра Лещенка в м. Одесі, у порушення вимог п.п. 12.1, 13.1 ПДР, не врахувала дорожню обстановку, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого допустила зіткнення з а/м «Volkswagen CC», д/н НОМЕР_2 , під керуванням позивача, в результаті чого, автомобіль останнього отримав механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року, яка набрала законної сили 10 червня 2019 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 340 грн.

Вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту) автомобілю марки «Volkswagen CC» д/н НОМЕР_2 , що належить позивачу, згідно висновку експерта № 75-19 від 25 квітня 2019 року склала 309 332,56 грн.

Ураховуючи, що 98 000 грн. у виді страхового відшкодування були сплачені позивачу ПрАТ «СК «Альфа Страхування», в якій був застрахований автомобіль відповідачки відповідно до полісу обов`язкового цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ/6826438, позивач вважає, що з відповідачки на його користь підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 211 332,56 грн, а також спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 100 000 грн, яка виразилась у зміні звичного укладу його життя, оскільки протягом тривалого часу після пошкодження автомобіля у ДТП йому довелось користуватися громадським транспортом, що відобразилось безпосередньо на роботі позивача та періодичному відпочинку із сім`єю за містом, необхідності відшуковувати кошти необхідні для ремонту автомобіля, а також витрачати сімейні кошти заощаджені на потреби родини, що призвело до нервового та пригніченого стану позивача.

Також позивач просив суд стягнути з відповідачки судові витрати за проведення експертного дослідження у сумі 3 000 грн. та вирішити питання стосовно судового збору.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду (вартість відновлювального ремонту) у розмірі - 180 114,78 грн, моральну шкоду 2 000 грн. та суму судового збору у розмірі 1 821,15 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване рішення суду від 14 грудня 2020 року та залишити позов ОСОБА_2 без розгляду, посилаючись на те, що суд не звернув належної уваги, що подана ОСОБА_2 позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, тому скаржниця вважає, що суд мав залишити позов без руху, також поза увагою суду залишилось подане нею клопотання про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судові засідання, а подана останнім заява про розгляд справи без його участі належним чином не оформлена, однак така прийнята судом до уваги, також скаржниця вважає, що позивачем не доведено підстав позову, зокрема, не надано суду експертизу, проведену державною установою, а заявлений позивачем розмір матеріальної шкоди є занадто завищеним, а обставини щодо спричинення моральної шкоди останнім не доведені.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду із заявою, у якій просив розглянути справу за його відсутності, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

26 грудня 2023 року на електрону пошту апеляційного суду ОСОБА_1 направлено клопотання про відкладення розгляду справи, у якому скаржниця посилається на погіршення стану її здоров`я у зв`язку із вагітністю, а також перебуванням її представника на службі в ЗСУ. На підтвердження неможливості взяти участь у судовому засіданні скаржниця надала суду копію "Обмінної картки".

Розглядаючи вказане вище клопотання скаржниці, колегія суддів зазначає, що справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з лютого 2021 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляд справи апеляційної скарги сплинув у 2021 році, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, включаючи позивача та інших учасників справи.

Участь відповідачки ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. За двома заявами скаржниці апеляційний розгляд справи вже відкладався.

До того ж, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Скаржницею не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за її відсутності, а також не мотивована необхідність її безпосередньої явки до суду.

Водночас, колегія суддів зауважує, що скаржниця мала достатньо часу для вирішення питання стосовно визначення особи для надання правничої допомоги у суді, у зв`язку з перебуванням адвоката Погібка О.О. на службі у ЗСУ, як про це зазначає скаржниця ОСОБА_1 . Крім того, надана скаржницею суду копія "Обмінної картки", яка відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №113/о "Обмінна карта пологового будинку, пологового відділення лікарні", затвердженої наказом МОЗ України від 13.02.2006 року №67 видається жіночою консультацією на руки кожній вагітній з моменту становлення на облік та у наданій скаржницею до апеляційного суду частині фіксує лише відомості, наявні у жіночої консультації про вагітну на момент взяття останньої на облік, і не свідчить про незадовільний стан здоров`я скаржниці.

З огляду на вказане, у задоволенні клопотання скаржниці про відкладення розгляду справи колегія суддів відмовляє.

Усудове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд виходив з того, що передумовою визначення і виплати ПрАТ «СК «Альфа Страхування» позивачу ОСОБА_2 суми страхового відшкодування у розмірі 98 000 грн є експертний звіт № А-2695 від 29 березня 2019 року, яким вартість відновлювального ремонту автомобілю, що належить позивачу визначена у розмірі 278 114,78 грн, із яким він був ознайомлений і надав свою згоду та заяву на виплату страхового відшкодування, при цьому звіт, складений ПП «Брокбізнесконсалт» на замовлення відповідачки ОСОБА_1 , не відповідає вимогам ст. 106 ЦПК України, тому дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 180 114,78 грн. Щодо спричиненої позивачу моральної шкоди внаслідок ДТП суд виходив з обсягу моральних страждань позивача та дійшов висновку про стягнення з відповідачки на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з мстою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у виді страхового відшкодування ПрАТ «СК «Альфа Страхування», в якій був застрахований автомобіль відповідачки відповідно до полісу обов`язкового цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ/6826438, сплачено 98 000 грн., тому позивач вважав, що з відповідачки на його користь підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 211 332,56 грн, а також моральна шкода, яку він оцінює у 100 000 грн, яка виразилась у зміні звичного укладу його життя, оскільки протягом тривалого часу після пошкодження автомобіля у ДТП йому довелось користуватися громадським транспортом, що відобразилось безпосередньо на роботі позивача та періодичному відпочинку із сім`єю за містом, необхідності відшуковувати кошти необхідні для ремонту автомобіля, а також витрачати сімейні кошти заощаджені на потреби родини, що призвело до нервового та пригніченого стану позивача.

Судом встановлено, що 23 березня 2019 року о 18:50 год., відповідачка ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», д/н НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Петра Лещенка в м. Одесі, порушивши вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДР, не врахувала дорожню обстановку, не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого допустила зіткнення з а/м «Volkswagen CC», д/н НОМЕР_2 , під керуванням позивача, внаслідок чого, автомобіль останнього отримав механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року, яка набрала законної сили 10 червня 2019 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 340 грн.

Вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту) автомобілю марки «Volkswagen CC» д/н НОМЕР_2 , що належить позивачу, згідно висновку експерта № 75-19 від 25 квітня 2019 року, за замовленням позивача склала 309 332,56 грн.

Після подачі 25 березня 2019 року позивачем повідомлення про ДТП, 29 березня 2019 року за замовленням ПрАТ «СК «Альфа Страхування» СПД Бурмістр В.В. складено звіт № А-2695 про визначення вартості відновлювального ремонту автомобілю марки «Volkswagen CC», д/н НОМЕР_2 , за висновками якого, вартість відновлювального ремонту після аварійного пошкодження, станом на 23 березня 2019 року дорівнює, з урахуванням ПДВ, але без врахування ВТВ - 278 114,78 грн, про що було доведено до відома позивача.

На підставі вказаного звіту фахівцями технічного відділу ПрАТ «СК «Альфа Страхування» була розрахована сума страхового відшкодування у розмірі 98 000 грн. та 11 квітня 2019 року позивачем, після ознайомлення з вказаним експертним звітом № А-2695 від 29 березня 2019 року до страховика було подано заяву щодо виплати страхового відшкодування у вказаному розмірі 98 000 грн, відповідно до якої, зазначено форму виплати позивачу вказаної суми готівкою по системі «Правекс-Телеграф».

Отже різниця між фактичним розміром заподіяної позивачу матеріальної шкоди та страховою виплатою, яку він одержав від страховика становить 180 114,78 гривень.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією ,передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Доказів заподіяння позивачу матеріального збитку внаслідок дорожньо - транспортної пригоди в іншому розмірі, відповідачкою суду не надано.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Стягуючи з відповідачки на користь позивача 2 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, вірно виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказане спростовує доводи скаржниці про недоведеність позивачем підстав позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності позовної заяви ОСОБА_2 вимогам ЦПК України, колегія суддів не приймає, оскільки цей позов судом було прийнято та розглянуто справу по суті спору, водночас зауважує про таке.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

Право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто Формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі «De Geouffre de la Pradellev. France»).

Тож, зважаючи на викладене, апеляційній суд відхиляє як безпідставні та такі, що ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні скаржницею вимог ЦПК України, доводи апеляційної скарги про невідповідність позовної заяви вимогам процесуального закону.

Посилання скаржниці ОСОБА_1 в якості доводів апеляційної скарги стосовно того, що суд не розглянув подане нею клопотання про залишення позову ОСОБА_2 без розгляду, з підстав передбачених п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі спростовуються матеріалами справи ( т.1 а.с.182).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи скаржниці за своєю суттю є запереченнями проти позовних вимог, які враховані судом, і зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2023 року.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді: В.В.Кострицький

В.А. Коновалова