печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення коштів,

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача: Коцюба О.В.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 01.07.2022 р. (а.с. 123), просила розірвати депозитний договір № SAMDN1034 від 11.04.2013 р. та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь за вказаним договором: суму вкладу у розмірі 210 000 грн.; ненараховані відсотки за період з 12.03.2014 р. по 23.08.2022 р. у розмірі 319 694,80 грн.; 3% річний за період з 10.04.2021 р. по 23.08.2022 р.; пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 10.04.2021 р. по 06.12.2021 р. у розмірі 2 107 936,22 грн.

Ухвалою суду від 19.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 18.06.2021 р. (а.с. 16).

Ухвалою суду від 29.11.2021 року клопотання представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Каракоці О.Р. задоволено. Залучено у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон». (а.с. 40)

30.06.2022 р. від представника відповідача Кахраманова Р.Н. надійшов відзив на позов (а.с. 76-83), в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що банк виявив факт переведення боргу за договором, який є предметом спору у даній справі з первісного боржника ПАТ КБ «Приватбанк» на нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 р. та електронного додатку до договору. ПАТ КБ «Приватбанк» зазначив, що переведення своїх зобов`язань по депозитному договору відбулось на підставі згоди кредиторів отриманого ПАТ «КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті ПАТ КБ «Приватбанк». Оскільки будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення банком зобов`язань на ТОВ «ФК «Фінілон» за договором, який є предметом спору на адресу банку не надходило, а отже вважає, що таке переведення боргу було здійснено зі згоди позивача. При цьому, слід вважати, що належним відповідачем у справі має бути ТОВ «ФК «Фінілон». Крім того, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 р. у справі № 320/5115/17, зазначив, що позивачем невірно здійснено розрахунок відсотків за вкладом, які підлягають до стягнення за період з 12.03.2014 р. по 06.12.2021 р., оскільки договір вкладу було достроково розірвано на підставі заяви вкладника 29.03.2021 р., а отже з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні. Також зазначив, що нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договору вкладу, оскільки між сторонами припинено споживчі правовідносини.

04.07.2022 р. представником позивача ОСОБА_1 надано відповідь на відзив (а.с. 106-110), відповідно до якої вважає доводи викладені відповідачем у відзиві необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Вважає, що відповідачем порушено права позивача, зокрема, переведенням боргу на нового боржника ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», яке було здійснено з порушенням вимог законодавства, зокрема, у зв`язку із тим, що позивача не було проінформовано належним чином про вказаний факт заміни боржника та не було надано його згоди про переведення боргу на підставі договору б/н від 17.11.2014 року, а отже вважає даний договір нікчемним. Зазначив, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 09.11.2021 р. № 320/5115/17, договір, укладений між позивачем та банком є розірваним після набрання законної сили рішення суду про їх розірвання, а не після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору, а отже позивач не позбавлений вимагати пеню у розмірі 3% річних за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після такого звернення.

16.08.2022 р. представник позивача ОСОБА_1 подав до суду додаткові пояснення (а.с. 124-126), в яких зазначив аналогічно до наданих пояснень у відповіді на відзив, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після такого звернення, що узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові № 761/16124/15-ц від 25.01.2022 р.

У свою чергу, 07.11.2022 року представник відповідача Кахраманов Р.Н. подав до суду письмові пояснення (заперечення) (а.с. 147-148), в яких зазначено, що розміщення Банком повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Клієнтів до 15.02.2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного Клієнта/Кредитора) на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно-юридичною дією Банку, яка підтверджувалася та підтверджується вимогами чинного законодавства. А отримання Банком таким шляхом «мовчазної» згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, що був укладений 17.11.2014року, та, відповідно, досягненням ефекту переведення боргу. Крім того вказав, що зі змісту постанови Верховного Суду у справі № 321/1260/19 від 27.04.2022 року вбачається, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. З огляду на відсутність судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17.11.2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі то всі правові наслідки, які були породженні з моменту укладення між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним такого правочину. А отже, вважає належним відповідачем у справі ТОВ «ФК «Фінілон».

Ухвалою суду від 07.11.2022 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 31.01.2023 р. (а.с. 150).

Представник позивача ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився з невідомих причин. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача.

Представник відповідача Коцюба О.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Надав додаткові письмові докази на підтвердження факту переведення коштів позивача на поточний рахунок ТОВ «ФК «Фінілон», а саме, меморіальні ордери та виписки з реєстру до меморіальних ордерів, які долучено до матеріал справи.

Представник третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон» до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN1034 від 11.04.2013 р. вклад «Стандарт на 12 місяців» на суму 210 000 грн. з процентною ставкою 18 % річних, строком на 365 днів до 11.04.2014 р. включно (а.с. 7).

05.04.2021 р. позивач звернулася до вiдповiдача із заявою вiд 29.03.2021 р., про розiрвання договору № SAMDN1034 від 11.04.2013 р. та видачу депозитного вкладу та нарахованих відсотків (а.с. 8), яка отримана відповідачем 07.04.2021 р., що пiдтверджується роздруківкою із сайту Укрпошта щодо відстеження відправлення (а.с. 10).

Проте вказана заява позивача про розірвання депозитного говору та повернення коштів залишена відповідачем без належного реагування.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Судом встановлено, що внесення грошових коштів підтверджуються договором, копія якого містяться в матеріалах справи. Крім того, відповідачем було надано належним чином посвідчений витяг з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., посвідчені виписки з реєстру до меморіального ордеру № 1 від 12.11.2014 р. tr.DNHOEBCW026TKR та до меморіального ордеру № Е1118L01HJ від 18.11.2014 р. tr. ADM3E1118l01HJ, які містять розмір боргу за депозитним договором, відповідно до якого за договором № SAMDN1034 сума грошових коштів, в тому числі відсотки, які підлягають до виплати становить 212 692,61 грн.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено вказаний договір банківського вкладу.

На підставі положення п. 3 договору, строк його дії був неодноразово пролонгований на 365 днів.

Заперечуючи щодо позову, відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами, суд відхиляє, оскільки суду не надано доказів, а саме письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитним договором на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язання відповідно до положень ст. 520 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладу в розмірі 210 000 грн., оскільки судом встановлено, що між сторонами було укладено договір банківського вкладу та банк не виконав свого зобов`язання щодо повернення вкладу позивачу за цим договором.

Вказана сума вкладу підтверджена відповідачем у витягу до електронного додатку до договору про переведення боргу.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк».

За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню.

Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя.

Неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківських вкладів з цих підстав є безпідставним.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, то суд дійшов висновку про їх задоволення, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Пунктом 5 договору, сторони передбачили право достроково розiрвати договiр, повiдомивши про це iншу сторону за два банківських днi по дати розiрвання договору.

При цьому, пунктом 6 наданого договору передбачено, що у випадку якщо вимагається розiрвання договору, а строк вкладу ще не закiнчився, повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по зниженiй процентнiй ставцi. Додаткові умови.

Пунктом. 2.2.2.1 Умов та Правил надання банкiвських послуг (в редакції чиннiй 05.03.2018 року) визначено умови дострокового розірвання договору банківського вкладу «Стандарт». Так, у випадку розiрвання договору укладеного строкам на 365 днiв, проценти нараховуються за ставкою вкладу «До запитання».

Вiдповiдно до витягу з протоколу Комiтету управлiння активами i пасивами Банку вiд 25.04.2017 з 04.05.2017 було змінено вiдсотковi ставки по депозитах фізичних осiб в нацiональнiй та iноземнiй валютi - рахунок «До запитання» - у розмiрi 0,01% рiчних.

Тобто, у разi неналежного виконання договору банкiвського вкладу та неповернення та/або затримки у поверненнi, за перiод часу коли договiр вже є розiрваним на вимогу у вкладника, банк повинен нарахувати та виплатити проценти у розмiрi, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу.

Тому, вiдсотки за перiод після розiрвання договорiв банкiвського вкладу мають розраховуватись за вiдсотковою ставкою по вкладу «До запитання».

Аналогічний правовий висновок мiститься у постановах Верховного Суду Украiнв вiд 27 квітня 2016 року (№6-302цс16), вiд 11 травня 2016 року (№ 6-338цс16).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За укладеним договором банківського вкладу передбачена можливість його пролонгації без укладення додаткового договору (п. 3договору).

Оскільки позивач протягом тривалого часу не вимагав повернення суми вкладу, то договір банківського вкладу постійно продовжувався.

Суд встановив, що відповідачем було отримано заяву позивача про розірвання договору вкладу - 07.04.2021 р.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 651 ЦК України договір банківського вкладу, який є предметом вказаної справи, є розірваними з 12.04.2021 року. Тому, з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд визначив наступний розрахунок відсотків за користування вкладами в межах позовних вимог.

Враховуючи можливість пролонгації договору № SAMDN1034 від 11.04.2013 р., строк договору якого визначений 365 днів, та подання заяви про розірвання договору, договір продовжувався до 12.04.2021 року у такі періоди:

-11.04.2013 р. -

10.04.2014 р. -11.04.2014 р. -10.04.2015 р.

-11.04.2015 р. -09.04.2016 р.

-10.04.2017 р. -09.04.2018 р.

- 10.04.2018 р. -09.04.2019 р.

- 10.04.2019 р. -08.04.2020 р.

- 09.04.2020 р. - 08.04.2021 р.

- 09.04.2021 р. - 12.04.2021 р.

Відповідно до Витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б/н от 17.11.2014» розмір заборгованості перед позивачем станом на 17.11.2014 року, складав 212692,61 грн. Оскільки сума вкладу становить 210 000 грн. то відповідно сума відсотків за даним розрахунком становить 2 692,61 грн.

Тому, розрахунок відсотків необхідно здійснювати саме з 18.11.2014 р.

Розмір відсотків за період з 18.11.2014 р. по 08.04.2021 р. (повний період строку договору) становить 241 712,877 грн. (210 000 сума вкладу х 18% х 2334 днів / 365 днів)

Розмір відсотків за перiод з 09.04.2021 р. по 12.04.2021 р. становить 0,23грн. (210 000доларів США сума вкладу х 0,01% х 4 дні / 365 днів).

Загальний розмір відсотків за договором № SAMDN1034 від 11.04.2013 р. складає 244 405,72 грн. (2 692,61 грн. + 241 712,877 грн. + 0,23грн.).

Що стосується позовних вимог про нарахування та стягнення відсотків за період з 12.04.2021 р. (день розірвання договору) по 23.08.2022 року (з урахуванням позовних вимог), то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з такого.

Відповідно до заяви позивача договори банківського вкладу є розірваними на підставі положень 653 ЦК України з 12.04.2021 року. Отже, договірні зобов`язання на майбутнє, після розірвання договорів банківського вкладу, між сторонами припинилися.

Тому позовні вимоги щодо розірвання договору банківського вкладу задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Виплата ж передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення таких договору вказані проценти не нараховуються.

Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договору банківського вкладу, яким припинено договори вкладу, не застосовуються.

Відповідний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року у справі 320/5115/17 з подібних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Укладений сторонами договір був строковим, не передбачав зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, тому факт розірвання договору не пов`язується із зустрічними діями другої сторони.

Ураховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме щодо нарахування та стягнення пені за період з 10.04.2021 р. по 06.12.2021 р. (що є однією з позовних вимог) не поширюється на спірні правовідносини.

Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, посилання представника позивача на неможливість застосування при вирішенні даного спору правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 з огляду на відмінності, а саме, у справі № 320/5115/17 депозитний договір розірваний за судовим рішенням, тобто договір є розірваним не з моменту звернення вкладника до банку з вимогою про повернення вкладу, а з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, суд вважає безпідставними та необгрунтованими з огляду на таке.

Зміст правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 полягає у тому, що нарахування пені можливо виключно за наявності споживчих правовідносин між банком і вкладником на підставі відповідного договору і лише у межах строку його дії. При цьому, підстави припинення споживчих правовідносин, а саме розірвання договору в односторонньому порядку, за взаємною згодою чи за рішенням суду, тощо, не мають правового значення.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.08.2021 року в справі № 727/898/19 зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.12.2021 рокуу справі № 757/71432/17-ц, від 26.10.2022 року у справі № 175/4055/19.

Крім того, умовами договору банківського вкладу, який є предметом розгляду, передбачено можливість дострокового розірвання договору на вимогу вкладника (п. 5), а отже право клієнта на розірвання такого договору в односторонньому порядку є безумовним.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 13.04.2021 року (наступний день після дня розірвання договору) по 23.08.2022 (в межах заявлених вимог позивачем) та становлять:= 454 405,72 грн.(210 000 грн. сума вкладу + 244 405,72 грн. відсотків) х 3% / 365 днів х 498 дні (кількість днів за період з 13.04.2021 р. по 23.08.2022 р.) = 18 599,51 грн.

При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України).

Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України).

До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:

а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю;

б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання;

Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа.

Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України.

При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України.

Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України.

Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 473 005,23 грн.

Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (квітень 2021 року) позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, тобто 4 730 грн.

Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 730 грн.

Керуючись ст. 625, 1058, 1060, 1061, 1064 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за депозитним договором № SAMDN1034 від 11.04.2013 р. суму вкладу з відсотками у розмірі 454 405,72 грн., а також 3% річних у розмірі 18 599,51 грн., без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Кредитний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 4 730 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

відповідач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, .

третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»: (49000, м. Дніпро, вул.Січеславська набережна, будинок 29-А,

Суддя О.В.Батрин