РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді Губської Я.В.,
за участю секретаря судових засідань Мордухович К.Г.,
22.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнив 25.10.2019 та 21.02.2019 і просив суд: визнати недійсним договір факторингу, укладений ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «ФК «Карточка Плюс» від 31 серпня 2018 року про відступлення права вимоги ОСОБА_1 за договором надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-105 від 28 лютого 2008 року; визнати недійсним договір передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеного 31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ПАТ «Укрсоцбанк»; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс»; визнати недійсним договір передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс».
20.02.2019 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єфіменко Н.Ю. надійшла відповідь на відзив представника відповідача Черкашина В.А. Представник позивача вказала, що у разі укладення між Відповідачем-1 АТ «Укрсоцбанк» та Відповідачем-3 ТОВ « ФК Карточка Плюс» договору факторингу щодо передачі грошових вимог до позивача за кредитним договором наступна передача таких прав вимоги була можливою виключно в порядку, що передбачений ст. 1083 ЦК України. Зокрема, наступне відступлення права вимоги допускається виключно за умови наявності відповідного застереження у договорі факторингу та лише в порядку, що встановлений v главі 73 ЦК України, тобто шляхом укладення наступного договору факторингу. Відтак відступлення права грошової вимоги за кредитним договором шляхом укладення договору цесії між Відповідачем-2 ОСОБА_2 та Відповідачем-3 ТОВ «ФК Карточка Плюс» відбулось з порушенням імперативного припису. ч.2 ст. 1083 ЦК України. Також, як слідує зі змісту п. 7.4 кредитного договору в редакції від 21.12.2011 р. «Підписанням цього договору Позичальник визнає та погоджується, що Кредитор є єдиною юридичною особою, з яким Позичальник вступив у правовідносини за цим договором, і яка надає йому послуги на умовах цього Договору.» Отже кредитний договір не допускає заміни кредитора у зобов`язанні й у ньому безпосередньо зазначено, що єдиним Кредитором - юридичною особою - є ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідно укладення договору цесії між Відповідачем-2 та Відповідачем-3 також порушує вимоги ч.3 ст. 512 ЦК України. Крім того, у відзиві представника відповідача ОСОБА_2 наводиться довільне тлумачення норм п. 2 ст. 1 Декрету №15-93, що був чинним на момент укладення спірних правочинів. Зокрема, в Декреті зазначено, що термін «валютні операції» охоплює «операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності». Натомість представник Відповідача-2 помилково ігнорує знак пунктуації «кома» після слова «платежу», що вказує на наявність декількох однорідно підрядних частик речення, коли усі підрядні речення залежать від одного й того ж слова головного речення і відповідають на одне і те ж питання - «які?» - «пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу» або «з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності». Крім того вказала, що на відміну від первісного кредитора ПАТ «Укрсоцбанк», що є банківською установою та має генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, Відповідач-2 та Відповідач-3 таких ознак не мають, тож для використання іноземної валюти в якості засобу платежу зі борговими зобов`язаннями, що у кредитному виражені в іноземній валюті, потребували наявності у боржника чи у кредитора, що не є банківською установою, генеральної або індивідуальної валютної ліцензії. Вказала, що відступлення грошових вимог до позивача за кредитним договором, виражених в іноземній валюті, на користь відповідача 2 або відповідача 3 не відповідає вимогам чинного законодавства. Також зазначила, що про перехід права вимоги за Іпотечним договором від ПАТ «Укрсоцбанк» до відповідача ОСОБА_2 позивачу стало відомо лише з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна № 140205497 від 04.10.2018 р. Жодних повідомлень про заміну кредитора за кредитним договором, а також за іпотечним договором позивачу донині не надходило, що є порушенням вимог ст. 24 Закону України Про іпотеку від 05.06.2003 р.,№ 898-ІV.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 23.10.2018 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 29.10.2018 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 07.11.2018 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 08.11.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 23.11.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 19.12.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 27.12.2018 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 12.02.2019 у задоволенні заяви ОСОБА_1 , про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Нев`ядомського Д.В. від 11.04.2019 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про повторне зустрічне забезпечення позову відмовлено.
12.06.2019 на підставі протоколу передачі судової справі цивільна справа надійшла в провадження судді Сенаторова В.М.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Сенаторова В.М. від 02.07.2019 заяву представника відповідача ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову повернуто заявнику.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Сенаторова В.М. від 29.07.2019 клопотання відповідача ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 29.10.2018 задоволено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 12.11.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 29.07.2019 скасовано. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Жорник В.І. про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
08.04.2020 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи з підстав звільнення судді ОСОБА_6 у відставку, справа надійшла в провадження судді Якуші Н.В.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 15.05.2020 заяву представника позивача ОСОБА_7 про забезпечення доказів -повернуто.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 12.06.2020 заяву представника позивача ОСОБА_7 про витребування доказів задоволено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 27.07.2020 в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_7 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 03.08.2020 заяву представника позивача ОСОБА_7 про витребування доказів задоволено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 18.08.2020 в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_7 про витребування доказів відмовлено. Продовжено строк проведення підготовчого засідання.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 16.09.2020 заяву представника позивача ОСОБА_7 про застосування щодо ПН ХМНО ОСОБА_8 заходів процесуального примусу у виді попередження задоволено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 04.011.2020 заяву представника позивача ОСОБА_7 про тимчасове вилучення доказів та витребування доказів задоволено частково.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 13.11.2020 у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Казьонного Р.В. про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Якуші Н.В. від 23.11.2020 у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи відмовлено. Підготовче провадження закрито.
12.05.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи справа надійшла в провадження судді Попраса В.О.
21.09.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи з підстав звільнення судді ОСОБА_9 у відставку, справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Васильєв Є.О. в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Казьонний Р.В. в судове засідання не зявились, представник відповідача надав заяву, в якій просив судовий розгляд провести за їх відсутності, в задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник відповідача АТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином. Надав заяву про слухання справи за їх відсутністю, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.
Інші сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, враховуючи строки розгляду справи.
Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
28.02.2008 позивач - ОСОБА_1 уклав з Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку (на даний час Акціонерне товариство) «Укрсоцбанк» договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-105 у межах максимального ліміту заборгованості до 240 000,00 доларів США (далі за текстом - «Кредитний договір»).
З метою забезпечення виконання зобов`язання за даним договором кредиту було укладено Іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-081 від 28.02.2008, згідно якого в іпотеку передавалось нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 17-1-:-17-14 в літ. «А-5», загальною площею 159,8 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до п. 1.1. договору факторингу, в порядку та на умовах, визначенні Договором, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за що Клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників: за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-И 28.02.2008, що укладений між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином України - ОСОБА_1 (Основний договір).
Крім того, відповідно до п. 1.4. договору факторингу, в день підписання цього Договору до Фактора переходять також права (в тому числі права кредитора) за договорами, що укладені забезпечення виконання зобов`язань Боржника за Основним договором, зокрема прав виникають з:Договору поруки № 830/27/14-4/48/8-082 від 28 лютого 2008 року, укладеного Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином України ОСОБА_1 - клієнт, та громадянкою України ОСОБА_3 - поручитель;Договору поруки № 830/27/14-4/48/8-102 від 27 березня 2008 року, укладеного Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином ОСОБА_1 - клієнт, та громадянкою України ОСОБА_5 - поручитель;Договору поруки № 830/27/14-4/48/8-109 від 27 березня 2008 року, укладеного Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином ОСОБА_1 - клієнт, та громадянином України ОСОБА_4 - поручитель.
31.08.2018 також було укладено Договір передачі прав за Іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28.02.2008, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КАРТОЧКА ПЛЮС» прийняло від Акціонерно- комерційного банку соціального розвитку (на даний час Акціонерне товариство) «УКРСОЦБАНК» всі права за Іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28.02.2008, що укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28.02.2008 № 830/27/144/12/8-105.
В подальшому, 01.10.2018 року, відповідно до Договору про відступлення права вимоги №30/08/18-У від 01.10.2018, ОСОБА_2 придбав право вимоги до ОСОБА_1 за Основним Договором.
01.10.2018 також було укладено Договір передачі прав за Іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28.02.2008, за яким ОСОБА_2 прийняв всі права за цим іпотечним договором, що укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Основним Договором. За Основним договором відступлено наступні права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до Основного договору в сумі 182 721 (Сто вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять один) долар США 95 центів; право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому Основним договором нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього Договору в сумі 71 986 (Сімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят шість) доларів США 28 центів, а також право вимоги сплати процентів за користування кредитом, нарахованих в майбутньому.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 в особі свого представника вказує, що договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором є недійсними, оскільки відбулася заміна кредитора та іпотекодержателя на фізичну особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги, тобто не наділена цивільною дієздатністю.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст.41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).
Згідно статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.
Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 звернуто увагу на те, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3)відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" умови (пункт 48 Постанови).
У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено правовий висновок про те, що "відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації".
Так само в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) зроблено висновок про те, що "продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи".
Також Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 констатовано, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Разом з тим, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
У даній нормі визначено загальні вимоги які зазвичай ставляться до договорів (назва, реквізити, сторони, права та обов`язки), окрім як необхідність зазначення у ньому розміру фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, а також підтвердження, клієнту повідомлено наступну інформацію: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.
Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює його недійсність.
З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.
Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Частиною 1 статті 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Під час розгляду даної справи судом встановлено, що укладений між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ОСОБА_2 01.10.2018 року договір відступлення прав вимоги № 30/08/18-У не є договором факторингу, оскільки у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги. З наданих до суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 набув права вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28.02.2008 № 830/27/14-4/12/8-105 та договорами, що укладались на забезпечення виконання вказаного кредитного договору у передбачений законодавством спосіб. Суд погоджується з думкою відповідача, що предметом Договору про відступлення прав вимоги № 30/08/18-У від 01.10.2018 є не валютні цінності, а право вимоги за кредитним договором.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.
При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором.
Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16, в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Відповідний правовий висновок було викладено також у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року, справа №501/2309/16-ц.
Отже договір про відступлення права вимоги № 30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та договір передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. ОСОБА_2 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу, вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (ч 2 ст. 628 ЦК України), зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19.
Крім того, позивачем не доведено наявність в договорі відступлення права вимоги за кредитним договором № 30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року ознак факторингу, оскільки не доведено наявності мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги; оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора). Також у договорі не зазначено жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу.
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 набув права вимоги до ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб.
При цьому, укладений спірний договір про відступлення права вимоги від 01.10.2018 року відповідає вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України та є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання його недійсними з підстав, які заявлені в позові.
Щодо посилань позивача про необхідність наявності ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою для відступлення прав вимоги суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету. Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.
В зазначеному Позивачем п. 2 ст. 1 Декрету передбачено, що однією із валютних операцій є операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності.
Суд погоджується з думкою відповідача, що предметом Договору про відступлення права вимоги №30/08/18-У від 01.10.2018 є не валютні цінності, а право вимоги за кредитним договором. Укладений Договір про відступлення права вимоги №30/08/18-У від 01.10,2018 не містить ознак здійснення операцій з валютними цінностями, а тому сторонами цього договору не вчинялись будь-які валютні операції у розумінні діючого законодавства України. Право вимоги заборгованості за кредитним договором, як предмет договору відступлення прав вимоги (цесії) - не є валютною операцією, а тому відсутність у сторони договору ліцензії на здійснення валютних операцій не має правового значення для укладення договору відступлення прав вимоги (цесії) кредитної заборгованості за валютним кредитним договором. Враховуючи наведене, посилання позивача є хибними.
На обґрунтування порушення прав та законного інтересу позивач ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 , який не є юридичною особою та фінансовою установою, не може надавати фінансові послуги, у зв`язку з чим не мав права укладати оспорюваний договір, який має ознаки договору факторингу. Водночас, інших конкретних фактів порушення власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору відступлення прав вимоги позивач не навів, як і не довів, що в результаті визнання таких договорів недійсними його права будуть захищені та відновлені.
Щодо вимоги про визнання недійсними договору факторингу укладеного ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» від 31 серпня 2018 року та договору передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеного 31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ПАТ «Укрсоцбанк» суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За змістом статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким те дається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, договір факторингу вчинений у простій письмові формі як основний кредитний договір, а договір відступлення прав за іпотечним договором вчинений в нотаріальній формі та за ним проведено державну реєстрацію, що відповідає вимогам чинного на час їх укладення законодавства.
Крім того, як вбачається з оспорюваних договорів сторонами є АТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК (Карточка Плюс».
Враховуючи викладене, доводи позивача про відступлення прав вимоги за його зобов`язаннями особі, яка за законодавством не має повноважень на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування, не заслуговують на увагу та є з його боку необгрунтованими припущеннями.
Суд погоджується, що сторонами за оспорюваними договорами було додержано вимоги ст. 514, ст. 515 ЦК України, тобто були передані до нового кредитора всі зобов`язанні відносно позивача в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.(ч. 2 ст. 516 ЦК України)
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.
З аналізу вказаних вище норм суд робить висновок, що згоди позивача в даному випадку законодавством не передбачено та отримання такої не передбачено в основному кредитному і іпотечному договорах, а неповідомлення боржника про заміну первісного кредитора є лише ризик настання несприятливих для нього наслідків для нового кредитора, які врегульовані положеннями ст. ст. 517- 519 ЦК України.
Таким чином, суд погоджується з думкою відповідача АТ «Укрсоцбанк», що оспорюванні договори укладені сторонами ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Карточка Плюс», мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільним волевиявленням, що відповідає їх внутрішній волі, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а їх зміст не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
Суд зазначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (аналог правова позиція наведена в п.7постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його суб`єктивних права та охоронюваних законом інтереси, при укладанні оспорюваних договорів, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору факторингу укладеного ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» від 31 серпня 2018 року, договору передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеного 31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ПАТ «Укрсоцбанк»; договору про відступлення права вимоги № 30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс»; договору передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» задоволенню не підлягають.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання та ст. 81 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вимогами ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено заявлені ним позовні вимоги, а тому не вбачає підстав для їх задоволення в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 263,264,265,268, 352, 354 ЦПК України, суд,- У Х В А Л И В:
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: