Справа № 685/1008/20
Провадження № 2/685/33/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючої судді Бурлак Г.І.

за участі секретаря Ковальчука О.С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним

встановив:

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання правочину недійсним, мотивуючи його тим, що він заробляє собі на життя працюючи водієм та здійснює перевезення вантажів різного виду. Так, 09 квітня 2020 року він виконував роботу по перевезенню вантажним транспортним засобом DAF XF 105460, номерний знак НОМЕР_1 з платформою Broshuis, номерний знак НОМЕР_2 сільськогосподарської техніки - колісного трактора John Deere 8530 державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та посівного комплексу Horsch Maestro 24 SW (невідомими йому заводськими та номерним знаками), з с. Редвинці Хмельницького району Хмельницької області у с. Мінакове Путивльського району Сумської області. Цього ж дня, близько 23 год 40 хв у с. Комсомольське Вінницької області під час проїзду під мостом він пошкодив посівний комплекс Horsch Maestro 24 SW, який був розташований на платформі. Він зателефонував до власника вантажного транспортного засобу DAF XF 105460 та повідомив про те, що сталося, власник вантажівки сказав йому продовжити свій рух до пункту призначення. 10 квітня 2020 року близько 14 год він прибув у с. Мінакове Путивльського району Сумської області, де передав вантаж представнику власника вантажа. За цим фактом ДТП постановою Летичівського районного суду Хмельницької області від 14 травня 2020 року у справі № 678/389/20 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення і накладено адміністративне стягнення за статтею 124 КУпАП України. У подальшому йому зателефонував ОСОБА_4 , назвався власником пошкодженої сівалки та став вимагати відшкодування значної суми коштів, витрачених на її ремонт. З метою мирного врегулювання спору 23 травня2020 року він приїхав у смт Теофіполь, де зустрівся з ОСОБА_4 , який вказав йому на необхідність підписання угоди про підтвердження намірів добровільно відшкодувати завдану шкоду. Усвідомлюючи, що внаслідок ДТП 04.04.2020 певні пошкодження дійсно могли бути завдані вантажу, він не заперечував з приводу відшкодування шкоди, при цьому він наголошував, що вартість цих пошкоджень має бути підтверджена і ОСОБА_4 з цим погоджувався. Після підписання роздрукованих з комп`ютера аркушів з текстом договору та заповнення ОСОБА_4 від руки порожніх граф, він ознайомився з текстом договору та виявив, що це договір позики, а не угода про підтвердження намірів про відшкодування шкоди, при цьому стороною договору був зазначений ОСОБА_3 , якого він не знає, не бачив і з яким не спілкувався, а підписав договір ОСОБА_4 . Зазначив, що він бажав укладення угоди про підтвердження намірів про відшкодування збитків і в момент підписання був переконаний, що між ним та ОСОБА_4 23.05.2020 укладається саме така угода. У нього не було вільного волевиявлення на укладення договору позики, жодних коштів за оспорюваним правочином чи будь-яким іншим договором, ні від ОСОБА_3 , ні від ОСОБА_4 йому не передавали, не позичали і в борг він кошти не отримував, тому він вважає, що договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 23.05.2020 є неукладеним. На підставі викладеного, просить визнати недійсним договір позики від 23.05.2020 між ним та ОСОБА_3 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що договір позики від 23.05.2020 підписаний не ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 без достатніх на це повноважень, оскільки довіреність від 24.04.2020 на ім?я ОСОБА_4 видана приватним підприємцем ОСОБА_3 на представлення його інтересів саме як фізичної особи-підприємця, тому він є недійсним, кошти за договором позики не передавалися ОСОБА_3 , про що свідчить те, що в електронній декларації за 2020 рік він не вказав наявність позики, з цих підстав договір позики не укладений, однак у зв?язку з тим, що не передбачено визнання договору неукладеним, просить визнати його недійсним.

Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав, зазначив, що спірний договір позики підписаний ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 і в подальшому схвалений ОСОБА_3 . Позивач при підписанні договору мав можливість ознайомитися з ним та добровільно, за власною згодою підписав саме договір позики, посилання позивача на юридичну необізнаність та нерозуміння тексту договору позики не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Просить у позові відмовити, розгляд справи проводити у його та його представника відсутності.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2020 року у смт Теофіполь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписано договір позики відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 поворотну фінансову допомогу в сумі 446 300 грн, яку ОСОБА_2 зобов`язується повернути до 10 жовтня 2020 року (а. с. 8 том І).

У своєму відзиві відповідач зазначив, що він уповноважив ОСОБА_4 укласти від його імені договір позики довіреністю, виданою 24 квітня 2020 року. Зі змісту дослідженої в судовому засіданні довіреності встановлено, що фізична особи-підприємець ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси як фізичної-особи підприємця в будь-яких установах, підприємствах та організаціях, укладати від його імені як фізичної особи-підприємця всі дозволені законодавством правочини, у тому числі будь-які договори (а. с. 73 том І).

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус,який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і

соціальних результатів та одержання прибутку. Водночас, згідно з частиною першою ст 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом

господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що довіреність від 24.04.2020 ФОП ОСОБА_3 поширюється лише на правовідносини у сфері господарської діяльності фізичної особи підприємця.

Оскільки оспорюваний договір позики укладений від імені ОСОБА_3 не як фізичної особи-підприємця у сфері господарської діяльності, а як фізичної особи, в договорі не вказано про те, що від його імені діє представник ОСОБА_4 , суд вважає, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_3 уповноважував ОСОБА_4 від свого імені укласти договір позики з ОСОБА_2 , тобто відсутні докази волевиявлення ОСОБА_3 передати у позику ОСОБА_2 446 300 грн.

Про те, що ОСОБА_3 не знав про наявність договору позики , а отже і про те, що він передав кошти ОСОБА_2 свідчить і той факт, що в декларації за 2020 рік, поданої ним 31.03.2021 в графі 12 «Грошові активи» відсутнє повідомлення про надання ОСОБА_3 у 2020 році позики у розмірі 446 300 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що суду не надано належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_3 волевиявлення на укладення договору позики від 23 травня 2020 року , гроші ним у позику ОСОБА_2 не надавалися, тому вказаний договір є неукладеним, тому він не може бути визнаний недійсним.

Керуючись ст. 526,626,627,1046,1047 ЦК України, ст. 81, 89, 206, 263 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 статті 358 цього Кодексу.

Головуюча