Провадження № 2/522/108/23
16 лютого 2023 року м.Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участі секретаря судового засідання Волошина А.С.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого володіння,
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого володіння.
В обґрунтування позову зазначено, що у жовтні 2013 року помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при реєстрації актового запису про смерть паспорт померлого не було здано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.01.2013 у ОСОБА_3 виникло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилися, що свідчіть про відсутність у нього спадкоємців. Втім, 22.01.2014 приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Р.В. посвідчено та зареєстровано договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, 30.04.2015 ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 квартиру. Оскільки спадкоємців у ОСОБА_3 немає, а територіальна громада міста Одеси є універсальним правонаступником спадщини, квартира вибула з власності померлого вже після його смерті, виникли підстав для звернення до суду.
Справа 03.12.2015 надійшла до провадження судді Кравчук Т.С. та ухвалою від 04.12.2015 провадження у справі було відкрите.
17.05.2018 на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №3804/18 від 17.05.2018 по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я.
Ухвалою від 22.05.2018 справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я., провадження у справі залишилося зупиненим.
Судом здійснювалися систематично запити щодо стану розгляду кримінального провадження, втім весь час надходила інформація про перебування кримінального провадження на стадії судового розгляду.
Ухвалою суду від 09.01.2023 провадження у справі поновлено та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 06.02.2023.
У судове засідання 06.02.2023 учасники справи не з`явилися, розгляд справи відкладено на 16.02.2023.
У судове засідання 16.02.2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку.
Від представника Одеської міської ради Романець Ю.-В.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у іншому засіданні.
Суд враховує, що згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Таким чином, зважаючи, що провадження у справі було відкрите ще в грудні 2015 року, провадження у справі було зупинено більше 6 років, але прийнято остаточне рішення в кримінальній справі за цей час так і не було, суд вважає за можливе розглянути справу, на підставі поданих сторонами доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.
У зв`язку з вищевикладеним, підстав для відкладення розгляду справи відсутні, тому клопотання представника Одеської міської ради задоволенню не підлягає.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню, на підставі наступного.
05.11.2013 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі ОМУЮ надіслало повідомлення до ГУ ДМС України в Одеській області щодо того, що документи ОСОБА_3 у зв`язку з реєстрацією смерті не здані (а.с.16).
22 січня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №171 договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.20).
ОСОБА_3 був власником квартири на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14.01.2005, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради (а.с.34, 35).
30 квітня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1000 договір купівлі-продажу квартир, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.23-24).
Згідно листа Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 21.04.2015, актових записів про державну реєстрацію шлюбу, розірвання шлюбу та народження дітей відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відділам державної реєстрації актів цивільного стану територіальних управлінь юстиції м. Одеси та Одеської області не виявлено (а.с.18).
Слідчий відділ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області листом від 22.08.2015 звернулося до Юридичного департаменту Одеської міської ради, яким повідомило, що слідчим відділом Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_4 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що підозрюваний ОСОБА_5 за попередньою змовою з невстановленими особами незаконно заволодів рядом квартир в м. Одесі, власник яких померли. Просили сповістити, чи є Одеська міська рада правонаступником квартир, серед яких і квартира АДРЕСА_1 (а.с.9).
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №41655746 від 30.09.2015 вбачається, що в спадковому реєстрі відсутня інформація про спадкову справу відкриту до майна померлого ОСОБА_3 (а.с.10).
За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті на життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Згідно із ч. 2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.
З аналізу зазначених норм закону, суд зазначає, що умови, необхідні для визнання спадщини відумерлою, передбачені положеннями ст.1277 ЦК України існують і підтверджені при розгляді даної заяви.
Враховуючи викладене вище, у суду наявні підстави визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 та складається з квартири АДРЕСА_1 . Спадкова справа не відкривалася, що свідчить про відсутність у ОСОБА_3 спадкоємців.
Таким чином, Одеська міська рада є законним представником власника майна - територіальної громади м.Одеси, а позивачем правомірно подано позов з метою недопущення повторного неправомірного переходу права власності на нерухоме майно, що належить громаді.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України визначено право кожної особи звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, що кореспондується і з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Верховний Суд неодноразово відзначав, що ефективним способом захисту прав власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №811/1640/17 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. При цьому належному способу захисту відповідає позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, а належним відповідачем є особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно.
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі.
Аналізуючи викладене, суд вважає, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння, передбачене ст. 387 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщин входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Останнім набувачем квартири згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.04.2015 є ОСОБА_6 право власності якої на спірне майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, саме у ОСОБА_1 як теперішнього володільця необхідно витребувати квартиру.
Враховуючи, що Одеська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною договорів купівлі-продажу квартири, згоду на відчуження майна не надавала, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її право підлягає захисту.
Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч. 3 ст.1277 ЦК України.
Як передбачено п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності.
При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст. 8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п. 3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Київської міської ради не з її волі іншим шляхом.
Встановлений статтею 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.
Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.
Отже, звернення Одеської міської ради до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади.
У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.
Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.
Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі викладеного та враховуючи доведеність позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
На підставі вищенаведеного та керуючисьст.ст.2, 4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 315, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого володіння задовольнити.
Визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з однокімнатної квартири, загальною площею - 27,0 кв.м., житловою площею - 17,5 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .
Визнати за територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради право, власності на квартиру, загальною площею - 27,0 кв.м., житловою площею - 17,5 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адрсеою: АДРЕСА_3 ) на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, квартиру загальною площею - 27,0 кв.м., житловою площею - 17,5 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 20 лютого 2023 року.
Суддя В.Я.Бондар