Справа № 177/1035/22
Провадження № 2/177/65/23
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне)

Іменем України

20 лютого 2023 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Березюк М. В.

за участі: секретаря Баля А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири, без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

23.09.2022 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з належної позивачці на праві користування, як головному квартиронаймачеві, квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказувала, що на підставі ордеру № 39 від 17.02.2011, виданого на житлову квартиру АДРЕСА_2 , вона є основним квартиронаймачем вказаної квартири зі складом сім`ї, зазначеним у ордері, а саме: ОСОБА_1 позивач, ОСОБА_3 - син позивача, ОСОБА_4 донька позивача. Відповідач по справі, з яким позивач на момент отримання ордера на житло перебувала у шлюбі, не вказаний в ордері як член сім`ї, проте зареєстрований та проживає у вказаній квартирі.

В період з 2006 по 2021 позивач та відповідач перебували у шлюбі, мешкали разом у вказаній квартирі, але під час спільного проживання з відповідачем, останній вчиняв по відношенню до позивача фізичне та психологічне насилля, у зв`язку із надмірним вживанням ним алкоголю, що продовжується і на даний час. Однак, на даний час, проживання разом із відповідачем у вказаній квартирі стало зовсім нестерпним, оскільки відповідач часто зловживає алкоголем, приходить до квартири у стані алкогольного сп`яніння, після чого влаштовує сварки, під час яких завдає позивачці тілесних ушкоджень, у зв`язку із чим позивач неодноразово викликала працівників поліції аби захиститись від нападів відповідача. У зв`язку із протиправною поведінкою відповідача працівниками поліції виписувався терміновий заборонний припис кривдника від 28.07.2022 про заборону на вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи. У зв`язку із такою поведінкою відповідача позивачка наразі вимушена мешкати за адресою проживання своєї матері для збереження свого життя. До своєї квартири вона навідується рідко, лише для того щоб забрати деякі свої речі та лише коли відповідача немає вдома. На пропозицію позивачки переїхати до свого власного житла, яке останній успадкував після смерті своєї матері відповідач відмовляється. Крім того, як зазначає позивачка, вона кожен місять сплачує комунальні послуги за квартиру, якою не може користуватися. Відповідач участі у сплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає позивачки матеріальної шкоди, у зв`язку із чим остання була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом, на задоволенні якого наполягала.

Позивач, представник позивача, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, правом на участь в судовому засіданні не скористалися. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій остання зазначила про те, що проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 , про дату час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, але у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзиву та заяв з процесуальних питань не надав.

Третя особа Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, участь представника у розгляді справи не забезпечила, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 42).

Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, відзиву не надав, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, тому суд, керуючись ч.4 ст. 223, ст.ст. 280, 281 ЦПК України, на місці ухвалив здійснити заочний розгляд справи та вирішити справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспроюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону а рішенням суду.

Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам по справі, встановивши правовідносини, які існують між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що на підставі ордеру № 39 від 17.02.2011 року, виданого на житлову квартиру на підставі рішення Гейківської сільської ради №23 від 17.06.2010 ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 42,4 кв.м. У вказаному ордері членами сім`ї основного квартиронаймача, позивачки по справі, також зазначені ОСОБА_3 - син позивачки та ОСОБА_4 - донька позивачки. (а.с.13).

Відповідно до копії паспорту позивачки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 зазначено адресу: АДРЕСА_1 ( а.с.7-9).

Факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі в період з 11.02.2006 року по 01.11.2021 року підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 01.11.2021, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, тобто ОСОБА_2 вселений до вказаної квартири як член сім`ї позивача, а продовжує проживати за вищевказаною адресою як колишній чоловік позивачки ( а.с.11,12).

Факти порушення відповідачем правил співжиття та систематичного вчинення домашнього насилля по відношенню до позивачки підтверджується копією постанови Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02.10.2020 якою ОСОБА_2 , визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за обставин вчинення останнім домашнього насильства по відношенню до своєї дружини ОСОБА_1 , яке мало місце 17.08.2020 року. Згідно змісту постанови суду, домашнє насильство проявлялося у висловлюванні нецензурною лайкою, погрозами фізичної розправи, застосовуванням психологічного тиску. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, присутній у залі судового засідання ОСОБА_2 вину у вчиненому адміністративному правопорушенні визнав повністю та не заперечував фактичних обставин вчинення ним адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Вказана постанова суду не оскаржена, 13.10.2020 набрала законної сили ( а.с.15, 54-55, 57, 60-61).

Про систематичність проявів порушення правил співжиття з боку ОСОБА_2 свідчить й зміст рапорту інспектора Криворізького РУП за повідомленням на службу 102 від ОСОБА_1 , згідно якого 25.05.2021 на лінію 102 надійшло повідомлення про вчинення відносно ОСОБА_1 домашнього насильства її чоловіком ОСОБА_2 , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за адресою її проживання виганяв її з квартири (а.с.56). За даним фактом було складено протокол про адміністративне правопорушення, за змістом якого 25.05.2021 ОСОБА_2 під час сварки висловлювався на адресу ОСОБА_1 нецензурною лайкою та виганяв її з житла (а.с. 58, 59).

За даним фактом домашнього насилля, постановою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від жовтня 2021 року провадження по справі закрито, однак вказане зумовлено не наданням працівниками поліції, суду доказів повторності правопорушення, що вказувалося у постанові суду від 16.07.2021 (а.с. 62-64).

Той факт, що незважаючи на застосоване судом стягнення за вчинення домашнього насилля, згідно постанови суду від 02.10.2020, відповідач належних висновків не зробив та продовжував порушувати правила співжиття, підтверджується листом Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 13.10.2022 з якого слідує факт звернення позивача до органів поліції в серпні та вересні 2022 року з приводу нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень (а.с.49), а також терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №183963 від 28.07.2022, складеним працівниками поліції Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області з забороною ОСОБА_2 входу та перебування в місці проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 на 3 діб з 18-00 год. 28.07.2022 року ( а.с. 14).

На підтвердження оплати позивачкою витрат за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 останньою надано копії квитанцій про здійснення оплати за водопостачання та водовідведення за період з вересня 2021 по серпень 2022 ( а.с. 21-23).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири загальною площею 42,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину №759, виданого 02.11.2022 державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори (а.с.68-69). Вказане підтверджує той факт, що задоволення позову ОСОБА_1 не призведе до порушення одного із основних прав відповідача, права на житло, оскільки у разі виселення з квартири позивача, він матиме можливість проживати у квартирі, власником якої являється.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля відносно позивача, що робить неможливим проживання позивача з відповідачем в одній квартирі.

Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, внесення термінового заборонного припису, виявилися безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача.

Добровільно звільнити житло, головним наймачем якого є позивач відповідач не бажає.

З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення.

Оцінюючи вимогу про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, беручи до уваги наявність у відповідача житла, що належить йому на праві власності, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету, ґрунтується на законі та не становитиме неспівмірного втручання в його право на житло, при цьому забезпечить належний захист порушеного права позивача.

Що стосується вимоги позивача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , то вказана вимога є надлишковою, оскільки задоволення позовних вимог позивачки в частині виселення відповідача є належним способу захисту, який забезпечить захист порушеного права. Відповідно до ст. ст. 6, 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», рішення суду про виселення, є підставою для внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади, в тому числі без сплати адміністративного збору.

При зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, суд керуючись ч.1 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати в розмірі 992,40 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини визначені ч.3 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 15.09.2022 укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Пашко Ю.Е. та додатковою угодою до вказаного договору ОСОБА_1 сплатила адвокату Пашко Ю.Е. кошти в розмірі 5000 грн. за складання позовної заяви (клопотання) до суду та кошти в розмірі 992,40 грн. на сплату судового збору за подання позову до суду. Згідно акта приймання-передачі наданої правової допомоги від 23.09.2022 замовник ОСОБА_1 передала виконавцю адвокату Пашко Ю.Е. кошти в розмірі 5000 грн. відповідно до умов договору про надання правничої правової допомоги (а.с. 16-19).

Аналізуючи докази, надані позивачем на обґрунтування стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до висновки, що вказані витрати пов`язані із розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним, а тому суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4-5, 13, 76, 81, 89, 141, 258-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом виселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) 5000 (п`ять тисяч) гривень в рахунком відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 992 (дев`ятсот дев`яності дві) гривні 40 коп в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору, а всього 5992 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області, або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 24.02.2023.

Суддя М.В. Березюк