Справа № 199/1043/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Авраменко А.М., ознайомившись із заявою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява, разом із якою представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майном та заборону відповідачу вчиняти дії щодо його відчуження. Заява про забезпечення позову мотивована посиланням на побоювання позивача, що відповідач може відчужити спірне нерухоме майном на користь третіх осіб для ухилення від виконання можливого позитивного рішення за вказаним позовом.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та ознайомившись із матеріалами позовної заяви №199/1043/23 (провадження №2/199/1129/23), суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Як вказувалось вище, 01 лютого 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява №199/1043/23 (провадження №2/199/1129/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна. Предметом спору є встановлення факту проживання сторін однією сім`єю до моменту реєстрації їх шлюбу, набуття ними в зв`язку із цим спірного нерухомого майна у спільну сумісну власність, а також поділ такого спільного майна між сторонами в рівних частках.

Разом з тим, ані матеріали заяви про забезпечення вищевказаного позову, яка вирішується, ані матеріали самого позову не містять жодних доказів, що спірне майно дійсно придбавалось, а також зареєстроване за відповідачем одноосібно на праві власності.

Відповідно до ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно ст.150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії, зокрема, щодо предмета спору. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Нормою ст.152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими ЦПК України.

Положеннями ст.153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналізуючи заявлені стороною позивача підстави для забезпечення позову з урахуванням на обставини спірних правовідносин сторін, зміст заявлених позовних вимог та в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку неможливість задоволення заяви про забезпечення позову. Правова позиція, покладена в основу такого результату розгляду заяви, ґрунтується на тому, що норма ст.149 ЦПК України, яка визначає підстави для забезпечення позову, в якості обов`язкової умови для позитивного вирішення питання про забезпечення позову визначає наявність низки ризиків, які з урахуванням на ст.10 ч.9, ст.12 ч.3, ст.13 ч.1, ст.81 ч.1 ЦПК України мають бути доведені перед судом заявником за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Такими ризиками є ускладнення чи неможливість виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інші, визначені законом. Саме на заявника покладається законом обов`язок не тільки зазначити фактичні обставини, які свідчать про наявність означених ризиків, хоча б одного з них, а й довести дійсність таких ризиків доказами.

В той же час, сторона позивача у своїй заяві про забезпечення позову лише формально вказує на існування ризиків ускладнення чи неможливість виконання рішення суду, у випадку його ухвалення на користь позивача, посилаючись на можливість відчуження відповідачем спірного нерухомого майна на користь третіх осіб. При цьому позивачем не подано суду жодних доказів, які дозволялись б зробити достовірний висновок про дійсну наявність означених ризиків. Наявність самого лише побоювання позивача про можливість відчуження спірного майна відповідачем, вочевидь, недостатньо, оскільки доказування, а отже і судове рішення не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Більш того, ані матеріали заяви про забезпечення позову, ані матеріали самого забезпечуваного позову не містять жодних доказів існування спірного нерухомого майна, його придбання та реєстрацію відповідачем за собою як за одноосібним власником. Такі обставини, з огляду на наведене, не дозволяють стверджувати, що не тільки існує реальна загроза відчуження відповідачем спірного нерухомого майна, зазначеного позивачем, а й взагалі наявність предмету спору саме між сторонами. Задоволення ж заяви позивача про забезпечення позову за викладених обставин може призвести до необґрунтованого втручання у права третіх осіб, обмеження цих прав, що є неприпустимим.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не обґрунтовано належним чином необхідність забезпечення позову, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку винесення його на користь позивача, суд приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою, недоведеною, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-154, 258, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного сумісного майна відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко