Справа № 127/912/22
Провадження № 22-ц/801/402/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Обертун Н. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Сидоров Петро Віталійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В. М. в залі суду в місті Вінниці, повний текст судового рішення складено 08 грудня 2022 року,

у цивільній справі № 127/912/22 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Єлісєєвої Тетяни Юріївни про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 , звернулися до суду із позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з: 11/100 часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою вінницькою державною нотаріальною конторою від 30.06.1993 за реєстровим №1-3207, дублікат якого видано Першою вінницькою державною нотаріальною конторою від 12.11.1998 за реєстровим №2-4665 та 11/100 часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_5 на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 по справі №2-314/1987. До того ж, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є однією та тією ж особою, так як ОСОБА_4 мала дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 ». Позивачка ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, ще одним спадкоємцем є позивач ОСОБА_2 , який є внуком померлої ОСОБА_4 та постійно проживав з померлою по день смерті. Крім того, ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 за правом представлення, оскільки, його матір померла до відкриття спадщини. У свою чергу, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Єлісєєвою Т. Ю. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з наявними розбіжностями в правовстановлюючих документах стосовно складу спадкового майна. Суперечливість в документах полягає у тому, що згідно з рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 по справі №2-314/1987 ОСОБА_5 належало 11/50 часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом 11/100 часток цього будинковолодіння належить ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є однією і тією ж особою, та в технічному паспорті зазначено що ОСОБА_4 належить 11/100 часток житлового будинку та ОСОБА_5 належить 11/100 часток житлового будинку, таким чином 22/100 (або 11/50) часток будинковолодіння належали померлій ОСОБА_4 . За наведених обставин просили визнати право власності на 11/100 часток будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним з позивачів порівну.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові витрати залишено за позивачами.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено та не надано належних та допустимих доказів належності ОСОБА_4 22/100 частки будинковолодіння. У зв`язку із неможливістю встановлення складу спадкового майна, на яке позивачі просять визнати за ними право власності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись з висновками суду першої інстанції, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Сидоров П. В., у січні 2023 року подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення винесено з порушенням ряду норм матеріального та процесуального права, висновки суду суперечать наданим доказам та матеріалам справи.

Звертають увагу, що з отриманих відомостей місцевий суд встановив недостовірність, неточність в документах, оскільки з відомостей наданих з КП «ВМБТІ» вбачається, що за рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 №2-314-1987 ОСОБА_5 належить 11/100 часток будинковолодіння, а у самому рішенні вказано, що ОСОБА_5 належить 11/50 часток (а.с.36-37,105).

Отже встановлені судом першої інстанції факти свідчать про те, що спадкодавцю належать 11/100 часток будинковолодіння та 11/50 (або 22/100) часток, що складає разом 33/100 часток, в той час як позивачі просять визнати право власності на 22/100, на які наявні безспірні документи, що підтверджують право власності.

Неточність в документах і було причиною для відмови нотаріусом від вчинення нотаріальних дій та підставою для звернення до суду з метою захисту позивачами своїх прав, в порядку визначеному в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), в якій вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

У строк, встановлений апеляційним судом, від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов. В поданих суду письмових поясненнях, які надійшли до суду 03.02.2023, представник Вінницької міської ради Сторчак Т. В., посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні в повному обсязі та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2022. Вказала, що у даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з розбіжностями в документах стосовно складу спадкового майна. Тобто, у разі приведення правовстановлюючих документів у відповідність, нотаріусом не будуть чинитися перешкоди у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже, на думку відповідача, судом першої інстанції прийнято законне рішення з дотриманням усіх вимог чинного законодавства.

Від представника Вінницької міської ради Сторчак Т. В. надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Одночасно повідомляє, що Вінницька міська рада заперечує у повному обсязі в задоволенні апеляційної скарги та підтримує подані пояснення від 03.02.2023.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник адвокат Сидоров П. В. вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Єлісєєва Т. Ю. повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов до таких висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

У позовній заяві, поданій 12.01.2022 представником ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокатом Сидоровим П. В., позивачі звертаються з позовом до

Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Єлісєєвої Т. Ю.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 21.03.2019 складено відповідний актовий запис №937 (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина.

Відповідно до заповіту від 23.07.2014 Серія НАА №497741, ОСОБА_4 заповіла все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, все те, що належало їй на день смерті, та на що за законом мала право своїй дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.103).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_9 (а.с.122).

05.06.2019 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Єлісєєвої Т. Ю. із заявою про прийняття спадщини, відповідно до якої вказала, що вона відмовляється від прийняття спадщини за заповітом та приймає спадщину за законом (а.с.99).

Крім того, із відповідною заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Єлісєєвої Т. Ю. звернувся ОСОБА_2 (а.с.91).

Відповідно до довідки № 621 від 25.10.2021 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 30.11.2010 по теперішній час (а.с.22).

ОСОБА_2 зазначив, що він є внуком померлої ОСОБА_4 .

З свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 вбачається, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 записані ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.23).

Мати позивача ОСОБА_2 ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 (а.с.24).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_12 вбачається, що її батьками є ОСОБА_13 та ОСОБА_4 (а.с.118-119).

У свою чергу, з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_14 (а.с.120).

Крім того, з довідки №3-31-5220 від 13.10.1998 вбачається, що 31.10.1955 ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_15 (а.с.125).

Таким чином, з наданих суду доказів встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 внук ОСОБА_4 , які разом претендують на спадщину після її смерті.

Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є однією і тією ж особою.

Однак, постановою від 30.06.2021 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_4 , у зв`язку з наявними розбіжностями у документах стосовно складу спадкового майна (а.с.31-32).

Крім того, постановою від 30.06.2021 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , у зв`язку з наявними розбіжностями у документах стосовно складу спадкового майна (а.с.33-34).

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за ОСОБА_5 зареєстровано 11/100 частки будинколодіння та за ОСОБА_4 зареєстровано 11/100 часток будинковолодіння (а.с.25-30).

ОСОБА_4 успадкувала 11/100 жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , від своєї матері ОСОБА_16 , які належали померлій на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 12.03.1959 за реєстровим №1-197, рішення народного суду Замостянського району м. Вінниці від 02.03.1987 справа №2-314, зареєстрованих в Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 15.06.1933 під №419 (а.с.35).

Також, з рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 вбачається, що ОСОБА_5 виділено в користування на праві особистої приватної власності 11/50 частки або 22% будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.36).

Відомості про те, що ОСОБА_16 належить 11/100 часток вказаного будинковолодіння у рішенні Замостянського районного суду від 02.03.1987, на підставі якого видано свідоцтво про право на спадщину за законом відсутні (а.с.35-37).

Разом з тим, з відповіді № 9029 від 16.10.2019 КП «ВМБТІ» вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 9189 на будинковолодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 станом на 29.12.2012 за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на 11/100 часток будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою вінницькою державною нотаріальною конторою 30.06.1993 за №1-3207, дублікат якого видано Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 12.11.1998 за №2-4665; за ОСОБА_5 зареєстровано право приватної власності на 11/100 часток будинковолодіння на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 (а.с.105).

Таким чином, з отриманих судом відомостей встановлена недостовірність, неточність в документах, оскільки з відомостей наданих з КП «ВМБТІ» вбачається, що за рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 №2-314-1987 ОСОБА_5 належить 11/100 часток будинковолодіння, а у самому рішенні вказано, що ОСОБА_5 належить 11/50 часток (а.с.36-37,105).

Також, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 належить 11/100 часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.107-110).

Для з`ясування обставин у справі, місцевим судом було витребувано з КП «ВМБТІ» матеріали інвентаризаційної справи № 9189 на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В матеріалах інвентаризаційної справи наявні 3 копії рішення Замостянського районного суду від 02.03.1987 у справі №2-314-1987.

На аркуші справи № 306 та № 307 наявна копія рішення Замостянського районного суду від 02.03.1987 справа №2-314-1987, відповідно до якого вказано що ОСОБА_16 та ОСОБА_5 належить 11/50 або 22% частки будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_4 . Тобто кожній належить по 11/100 часток.

Однак, на аркуші справи № 549 наявна ще одна копія рішення Замостянського районного суду від 02.03.1987 справа №2-314-1987, з якої вбачається, що тільки одній ОСОБА_5 належить 11/50 або 22% часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_4 . Аналогічний примірник копії рішення Замостянського районного суду від 02.03.1987 справа №2-314-1987 наданий позивачами суду.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено факту належності ОСОБА_4 11/50 часток будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В наданих суду документах, а саме: рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.03.1987 справа №2-314-1987 у різних редакціях, що встановлено судом, частка, яка належала ОСОБА_15 ( ОСОБА_5 ) та її матері ОСОБА_16 , різниться. Крім того, доказів проведення первинної реєстрації права власності на майно суду не надано. Таким чином, позивачами не доведено та не надано належних та допустимих доказів належності ОСОБА_4 22/100 частки будинковолодіння. Отже суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки неможливо встановити склад спадкового майна, на яке позивачі просять визнати за ними право власності.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Відповідно до вимог статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до вимог статей 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, виключно всі співвласники вирішують всі питання, що виникають при володінні, користуванні чи розпорядженні майном.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

З технічного паспорту на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться в матеріалах спадкової справи № 7/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а. с. 111-113) встановлено, що ОСОБА_17 належить 11/100 (88/800) частки житлового будинку, ОСОБА_4 11/100 (88/800), ОСОБА_18 33/800, Халбуре Ана 3/25 (96/800), ОСОБА_19 1/10 (80/800), ОСОБА_20 27/40 (540/800) ОСОБА_21 3/100 (24/800), ОСОБА_22 55/800, ОСОБА_23 9/50 (144/800), ОСОБА_24 3/50 (48/800), ОСОБА_25 9/200 (36/800), ОСОБА_26 9/200 (36/800), ОСОБА_27 9/400 (18/800), що в підсумку дорівнює 1231/800 частки житлового будинку. Тобто сумарна частка співвласників будинку перевищує 1, а тому дані технічного паспорту на спірний будинок не можуть достовірно свідчити про розмір часток його співвласників.

Отже, наявні матеріали справи та встановлені судами обставини містять суперечні дані щодо частки у власності спадкодавця ОСОБА_28 , а також інших співвласників спірного майна.

При наявності різних та суперечливих відомостей про розмір часток у спільній частковій власності, у даній справі наявний спір щодо визначення часток у праві спільної часткової власності співвласників житлового будинку, у зв`язку з чим необхідно належним чином з`ясувати походження та виникнення права власності у спірному домоволодінні спадкодавця та інших співвласників будинку, оскільки задоволенням позовних вимог спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можуть бути порушені права співвласників, які не залучені до розгляду даної справи, а ухвалення законного і справедливого судового рішення передбачає правильне визначення сторін у справі.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що між спадкоємцями відсутній спір щодо спадкового майна, проте наявні суперечності щодо виникнення права спільної часткової власності спадкодавця у спірному домоволодінні, у зв`язку з чим постановами від 30.06.2021 спадкоємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у зв`язку з наявними розбіжностями у документах стосовно складу спадкового майна.

Суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним для захисту порушеного права, інші співвласники у справі як відповідачі не залучені, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки щодо підстав відмови в позові, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Сидоров Петро Віталійович, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2022 року змінити в частині мотивів відмови у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник