Номер провадження: 22-ц/813/1841/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу адвоката Вальчука Ігоря Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2007. Набувши право власності на будинок, позивачка набула право користування на земельну ділянку. Крім цього позивачка 27.08.2014 набула право власності і на земельну ділянку. Таким чином, з 14 грудня 2007 року у фактичному користуванні ОСОБА_1 , а з 27 серпня 2014 року у її власності перебуває земельна ділянка кадастровий номер :25:010:0077.

29 листопада 2018 року будинок АДРЕСА_1 , як об`єкт нерухомого майна, закрито у зв`язку із знищенням.

Зазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою, що з 2013 року належить родині ОСОБА_2 , з 30.12.2015 земельна ділянка та житловий будинок АДРЕСА_1 належать ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

У липні 2014 року позивачкою було замовлено технічний звіт по топографічному зніманню земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного звіту, фактичні межі її земельної ділянки не відповідають проектному розміру згідно кадастрового номеру, а саме, кордон між землями позивачки та відповідачки проходять не по лінії, як зазначено у Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 27.08.2013, а по паркану, самовільно спорудженому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто на території земельної ділянки, яка належить позивачці (різниця між проектним та фактичним розміром ділянки у цьому місці складає від 0,663 м до 0,772 м, а всього різниця між проектним розміром (765,74 кв.м) та фактичним (733,68 кв.м) складає 32,06 кв.м). Родина ОСОБА_2 , встановивши спірну частину паркану, тим самим незаконно захопила та користувалася частиною земельної ділянки, яка їм не належить, а знаходиться у власності позивачки, тим самим зменшили площу земельної ділянки та порушують її право як землекористувача. У зв`язку з тим, що мирним шляхом дане питання не вдалося врегулювати, позивачка була змушена звернутися до Київського районного суду м. Одеси з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. В межах зазначеної справи було проведено судову земельно-технічну експертизу, відповідно до якої межі земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідають проектному розміру по правовстановлюючим документам. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести за свій рахунок частину паркану, який встановлений на території зазначеної земельної ділянки, по лінії паралельній межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . 11 березня 2019 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання зазначеного рішення суду. 12 серпня 2019 року рішення суду в частині демонтажу паркану було виконане та 14 серпня 2019 року виконавче провадження завершено.

У зв`язку з тим, що позивачка є непрацездатною та літньою особою, зазнала майнових втрат в процесі виконання рішення суду, діями відповідача їй було завдано моральну шкоду в розмірі 66 000 грн, яка полягає в душевних стражданнях, у зв`язку з неможливістю вільно користуватися земельною ділянкою понад 5 років, тому ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом та просила його задовольнити у повному обсязі.

16 червня 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надала суду письмові пояснення, в яких просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтуваннях пояснень зазначила, що дійсно в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та по справі прийнято рішення, за яким вирішено усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести за свій рахунок частину паркану, який встановлений на території зазначеної земельної ділянки ділянки, по лінії паралельній межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (різниця між проектним та фактичним розміром ділянки у цьому місці складає від 0,663 до 0,772 м, відповідно до опису меж та плану фактичних меж земельної ділянки ОСОБА_1 , технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, виконаного ФОП ОСОБА_7 у липні 2014 року), та привести у відповідність в цій частині паркан, відповідно до меж відображених у Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 27 серпня 2013 року №НВ-013, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 508 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року залишено без змін.

Державним виконавцем Другого Київського ВДВС було відкрито 4 виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 900 грн; 8 508 грн, а також виконавчого збору та штрафу, разом на суму 9 658 грн; 8 346 грн та 38 450 грн.

07 вересня 2020 року та 06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 повністю виконані вимоги виконавчих документів. Позивачка по даній справі стверджує, що оскільки на даний час власником земельної ділянки є ОСОБА_2 , саме вона повинна нести відповідальність за завдану їй шкоду. Проте, ОСОБА_2 навмисно права або інтереси ОСОБА_1 жодним чином не порушувала, у зв`язку з чим вважає, що підстави для відшкодування на її користь моральної шкоди відсутні. Крім того, ОСОБА_2 намагалася знайти позивачку з метою врегулювання спору мирним шляхом, проте ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не знаходиться тривалий час, за адресою реєстрації позивачка також відсутня, в усіх процесуальних документах відсутня інформація щодо місця її фактичного проживання та її контактні номери телефонів. Вважає, що зазначене повністю спростовує доводи позивача з приводу того, що остання не могла вільно користуватися своєю земельною ділянкою, так як не знаходилась там. Таким чином, позивачкою не надано жодного доказу, який би свідчив про заподіяння відповідачкою позивачці моральних страждань, у зв`язку з чим просила у задоволенні позову відмовити у зв`язку із його недоведеністю.

У судове засідання призначене на 22 червня 2021 року з`явилася представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, та пояснила, що дійсно в Київському районному суді м. Одеси розглядалася справа, по якій було призначено експертизу та рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Так як на теперішній час ОСОБА_2 є власником земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , саме вона виконала рішення в примусовому порядку та сплатила усі кошти в повному обсязі. ОСОБА_2 паркан не будувала, у зв`язку з чим цілеспрямовано не порушувала права позивачки відповідно до ст. 319 ЦК України. Крім того, ОСОБА_2 намагалася врегулювати даний спір мирним шляхом, проте позивачку не може знайти, а у справі приймає участь її представник. За спірною адресою земельної ділянки вона не знаходиться, земельною ділянкою не користується. Також зазначила, що позивачкою щодо відшкодування на її користь моральної шкоди не надала належного обґрунтування та належних та допустимих доказів того, яким саме чином вона понесла страждання через паркан, в чому саме проявлялися її моральні страждання, відсутній причино-наслідковий зв`язок.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, представником - ОСОБА_8 на електрону адресу суду надано заяву, в якій він просив судове засідання провести за відсутністю сторони позивача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі адвокат Вальчук І.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 21 лютого 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема , договори, інші правочини, юридичні факти.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П., зареєстрованому в реєстрі за №586, на підставі чого набула право користування на земельну ділянку за спірною адресою.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 18545116, виданого 04.03.2014 Реєстраційною службою міського управління юстиції Одеської області (а.с. 23).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 29.11.2018 житловий будинок АДРЕСА_1 як об`єкт нерухомого майна закрито у зв`язку із знищенням (а.с. 18).

Будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з 02 березня 2013 року належали на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а 30 грудня 2015 року були подаровані ОСОБА_2 ..

У липні 2014 року позивачкою було замовлено технічний звіт по топографічному зніманню земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного звіту, фактичні межі її земельної ділянки не відповідають проектному розміру згідно кадастрового номеру, а саме, границя між землями позивачки та відповідачки проходять не по лінії, як зазначено у Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 27.08.2013, а по паркану, самовільно спорудженому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто на території земельної ділянки, яка належить позивачці (різниця між проектним та фактичним розміром ділянки у цьому місці складає від 0,663 м до 0,772 м, а всього різниця між проектним розміром (765,74 кв.м) та фактичним (733,68 кв.м) складає 32,06 кв.м).

У зв`язку з тим, що мирним шляхом дане питання не вдалося врегулювати, позивачка звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (цивільна справа №520/3855/17).

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи №17-2820/6288 від 27 червня 2018 року, проведеної експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, в межах цивільної справи №520/3855/17), межі земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідають проектному розміру згідно кадастрового номеру (правовстановлюючим документам), як по площі, так і по конфігурації. Земельна ділянка характеризується недоїмкою пл. 33 кв.м.

Фасадна межа ділянки характеризується надлишком пл. 2,50 кв.м та фактично розташована на відстані від 0,06 м до 0,85 м (зміщення в бік вулиці) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Права межа ділянки характеризується недоїмкою пл.25,0 кв.м та фактично розташована на відстані від 0,46 м до 0,63 м (зміщення в бік ділянки №36) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Ліва межа ділянки характеризується недоїмкою пл. 9,0 кв.м та фактично розташована на відстані від 0,00 м до 0,34 м (зміщення в бік ділянки № НОМЕР_1 ) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

Задня межа ділянки характеризується недоїмкою пл.1,5 кв.м та фактично розташована на відстані від 0,00 м до 0,17 м (зміщення в бік ділянки № НОМЕР_1 ) від межі згідно проектного розміру кадастрового номеру.

При дослідженні встановлено, що суміжний паркан, що розмежовує земельні ділянки АДРЕСА_1 повністю знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :25:010:0077, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести за свій рахунок частину паркану, який встановлений на території зазначеної земельної ділянки, по лінії паралельній межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (різниця між проектним та фактичним розміром ділянки у цьому місці складає від 0,663 до 0,772 м, відповідно до опису меж та плану фактичних меж земельної ділянки ОСОБА_1 , технічного звіту про кадастрову зйомку земельної ділянки, виконаного ФОП ОСОБА_7 у липні 2014 року), та привести у відповідність в цій частині паркан, відповідно до меж відображених у Витягу з Державного кадастру про земельну ділянку від 27 серпня 2013 року №НВ-013, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 508 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року залишено без змін.

З метою примусового виконання рішення суду, державним виконавцем Другого Київського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області було 25 березня 2019 року відкрито виконавче провадження щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 12 серпня 2019 року рішення суду в частині демонтажу паркану було виконане та 14 серпня 2019 року виконавче провадження завершено (а.с. 57-58) та відкрито 4 виконавчих провадження про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 900 грн; 8 508 грн, а також виконавчого збору і штрафу, разом на суму 9 658 грн; 8 346 грн та 38 450 грн. 07 вересня 2020 року та 06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 сплачені кошти та повністю виконані вимоги виконавчих документів.

Позивака ОСОБА_1 посилається на те, що вона є непрацездатною та літньою особою, зазнала майнових втрат в процесі виконання рішення суду, діями відповідачки їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 66 000 грн, яка полягає в душевних стражданнях у зв`язку з неможливістю вільно користуватися земельною ділянкою понад 5 років.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц зробив висновок про те, що …[відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору].

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що …[адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого].

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Встановивши те, що позивач не довів заявлених позовних вимог належними доказами, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Вальчука Ігоря Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 21 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік