ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1853/23 Справа № 193/1450/19 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 193/1450/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Гладиш К.І.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Софіївської селищної ради Дніпропетровської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року, яке ухвалено суддею Шумською О.В. у селі Широке Софіївського району Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 17 жовтня 2022 року,

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту на право проїзду.

В травні 2020 року позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги зазначивши відповідачем по справі Софіївську селищну раду Дніпропетровської області, третьою особою ОСОБА_2 , в якому просила суд скасувати державну реєстрацію земельної ділянки та припинення права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона отримала у спадщину житловий будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Також нею було одержано у власність земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0246), що розташована за вказаною адресою. До її ділянки та ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :04:003:0296), власником якої є ОСОБА_3 , завжди існував проїзд для автотранспорту повз будинок АДРЕСА_2 . Відповідно до Державних будівельних норм до будинків, що стоять окремо треба передбачити другорядні проїзди із шириною 3,5 метра. Це також було підкреслено листом Софіївського районного сектору Головного управління державної служби України із надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області від 23 серпня 2019 року № 137/02-19.

Громадянка ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , попереднім власником якого був ОСОБА_4 , яким було сформовано земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0330).

Рішенням Софіївської селищної ради від 27 вересня 2019 року № 2653-52/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та передачу її у власність ОСОБА_2 » заяву ОСОБА_2 було задоволено та передано їй у приватну власність земельна ділянка площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0330).

Передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0330), всупереч вимогам чинного земельного законодавства, охоплює проїзд до земельної ділянки позивача (що згідно чинного Земельного кодексу України має належати до земель загального користування), а це позбавляє позивача доступу до її власності.

Позивач наполягає на тому, що земельна ділянка, власником якої є ОСОБА_2 , не може включати в себе проїзди до інших жилих будинків, що належать до земель загального користування населених пунктів і не може передаватися у приватну власність.

Згідно ч.1 ст.145 Земельного кодексу якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим кодексом не може перебувати її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

Позивач зауважує, що Комісією Софіївської селищної ради здійснювалося обстеження відповідного земельного масиву і було встановлено, що проїзд до будинку АДРЕСА_1 може бути виділено, про що було складено відповідний акт обстеження та план-схему земельної ділянки. Однак, при формуванні ділянки гр. ОСОБА_2 відповідна план-схема та акт обстеження враховані не були.

ОСОБА_2 встановила паркан та загородили не тільки проїзд, але й пішохідний прохід до домоволодіння позивача. В результаті таких дій позивач не може дістатися до свого будинку, не може під`їхати до нього на автомобілі, а саме головне до будинку не мають змоги дістатися екстрені служби - служба із надзвичайних ситуацій, швидка допомога тощо.

Повноцінне використання домогосподарства позивача неможливе без проїзду транспортом з АДРЕСА_1 до її будинку, через ділянку гр ОСОБА_2 (кадастровий номер :04:003:0330). Інший проїзд до її домоволодіння відсутній. Зазначений проїзд (з АДРЕСА_1 ) до домоволодіння, крім того, передбачено генеральним планом забудови смт. Софіївка, що підтверджено листом приватного архітектора Федорчука В.В. від 17 вересня 2019 року № 29.

Ширина проїзду відповідно до ДБН Б.2,2-2018 має становити 3,5 метра.

За даних умов позивач вважає, що належним способом вирішення ситуації є скасування реєстрації земельної ділянки яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :04:003:0330), яка була сформована та зареєстрована з порушенням вимог чинного законодавства, рішення Софіївської селищної ради про передачу даної ділянки у приватну власність, скасування державної реєстрації права приватної власності на відповідну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Софіївської селищної ради від 27 вересня 2019 року № 2653-52/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та передачу її у власність ОСОБА_2 »

Визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0330), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0330), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, оскільки судом першої інстанції не зазначено причин відхилення наданих позивачем доказів та мотиви їх відхилення. Так, маючи акт обстеження комісією Софіївської селищної ради від 17 квітня 2012 року земельної ділянки, що належить позивачу з висновком щодо можливості виділити проїзд до будинку АДРЕСА_1 з проїздами до будинків за АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (а.с.5), копію технічної документації на приватизацію земельної ділянки позивача (а.с.130-134), схему існуючого проїзду до будинку позивача (а.с.134) суд у мотивувальній частині рішення стверджує, що позивач не надала доказів щодо існування проїзду до її будинку і на цій підставі відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Апелянт зауважує на тому, що відповідно до технічної документації на приватизацію земельної ділянки, що належить позивачу, та технічної документації на приватизовану ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , межі земельної ділянки за вказаною адресою накладаються на межі земельної ділянки позивача.

Крім того апелянт зауважує, що вона попереджала Софіївську селищну раду про те, що з приводу спору щодо меж земельних ділянок відкрито судове провадження і просила не затверджувати технічну документацію до закінчення судового розгляду, проте сесією Софіївської селищної ради була проігнорована заява позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач отримала у спадщину житловий будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3). Також нею було одержано у власність земельну ділянку площею 0,15 га (кадастровий номер :04:003:0246), що розташована за вказаною адресою (а.с.8-9).

ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2019 року (а.с.70-71).

За договором будинок був придбаний у ОСОБА_4 , який в свою чергу отримав будинок у спадщину від свого батька - ОСОБА_6 (а.с.72).

Згідно записів у «Земельнокадастрова книга. Підприємства, організації, установи. Розділ V. Присадибні землі особистого користування» ОСОБА_6 була надана присадибна ділянка розміром 0.28 га в тому числі: 0.25 га ріллі, для садівництва - 0.0115, під будівлями - 0,0185 га. Право власності на земельну ділянку не було оформлено.

28 березня 2018 року рішенням Софіївської селищної ради № 1712-33/VII ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою АДРЕСА_2 , орієнтовний розмір якої становив 0.15 га.

Технічна документація на земельну ділянку виготовлялася у 2019 році протягом березня - липня місяців, що підтверджується пояснювальною запискою, в якій міститься інформація про договір на виконання робіт від 26 березня 2019 року № 55, та акт погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 01 липня 2019 року.

Рішенням Софіївської селищної ради від 27 вересня 2019 року № 2653-52/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та передачу її у власність ОСОБА_2 » заяву ОСОБА_2 було задоволено та вирішено передати ОСОБА_2 безкоштовно у власність земельну ділянку кадастровийномер :04:003:0330, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.80).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, та з того, що рішення Софіївської селищної ради від 27 вересня 2019 року № 2653- 52/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та передачу її у власність ОСОБА_2 » прийнято правомірно - в межах законодавства і відповідно законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 81 ЗК України передбачена можливість для громадян України набути права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності.

Згідно частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень; визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 316, частина перша статті 317 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших проявів принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня

2022 року у справі № 362/3705/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалась на те, що на території земельної ділянки, яку було передано у власність оскаржуваним рішенням Софіївської селищної ради ОСОБА_2 , існував проїзд до будинку позивача, який належить до земель загального користування і не може передаватися у власність.

Натомість, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем надано не було.

Натомість генеральний план смт Софіївка (1970 року) та карта мензульної зйомки смт Софіївка (1981 року) підтверджують протилежне - проїзду до будинку АДРЕСА_3 по цій вулиці створений господарями для зручності користування своїм домоволодінням (а.с.82-83).

На підставі наведеного вище колегія суддів подується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Софіївської селищної ради від 27 вересня 2019 року № 2653- 52/VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та передачу її у власність ОСОБА_2 » прийнято правомірно - в межах законодавства і відповідно законодавства.

Також колегія судів вважає за необхідне зауважити, що фактором неможливості облаштування проїзду є те, що на земельній ділянці, яка передана ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд встановлені охоронні зони газопроводу та ліній електропередач, що підтверджується планом меж зон обмежень і сервітутів. Газопровід та лінії електромереж розташовані на подвір`ї між парканом сусіднього домоволодіння та будинком і забезпечують газопостачанням та електроенергією і домоволодіння Позивачки. Отже, неможливо облаштувати проїзд до будинку АДРЕСА_1 через земельну ділянку домоволодіння ОСОБА_2 (а.с.84).

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 112 ЗК України охоронні зони створюються уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Режим використання земель охоронної зони магістрального газопроводу, незалежно від того як вони використовуються, регулюється Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» (далі Закон № 3041-VI).

На використання власником або користувачем земельної ділянки чи її частини в межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів встановлюються обмеження в обсязі, передбаченому цим Законом. Обмеження на використання земельних ділянок у межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів встановлюються і діють з дня введення відповідного об`єкта магістрального трубопроводу в експлуатацію. Перехід права власності чи користування земельною ділянкою не є підставою для припинення дії обмежень на використання земельної ділянки в межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів (стаття 8 Закону № 3041-VI).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону № 3041-VI для забезпечення безпечної експлуатації вздовж об`єктів інженерних комунікацій (газопровід) та об`єкта енергетичної системи (ЛЕП), які проходять біля земельної ділянки ОСОБА_2 , встановлюється охоронна зона у розмірі 150 м вздовж об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів.

Частиною четвертою статті 22 Закону № 3041-VI передбачено, що в охоронній зоні магістрального газопроводу забороняється, крім заборони діяльності, встановленої як загальні обмеження, а також заборон для другої та третьої категорій зон безпеки, забороняється також будувати автомобільні дороги та залізничні колії, що проходять паралельно до магістрального нафтопроводу, крім випадків спорудження відомчих технологічних доріг підприємств магістральних трубопроводів.

Аналогічна заборона міститься у пункті 11 Правил охорони магістральних трубопроводів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2002 року № 1747.

Встановлення охоронних зон вздовж об`єктів магістральних газопроводів та обмежень у використанні власниками таких земель спрямоване на забезпечення належної експлуатації магістральних трубопроводів, запобігання їх ушкодженню та для зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому, тому у разі недотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон, підприємства магістральних трубопроводів наділені правом звертатися до суду з позовами про усунення порушень правового використання земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів. У зазначеній категорії справ позивачі звільнені від обов`язку доказування можливості настання негативних наслідків.

Таким чином, на земельну ділянку, яка передана ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, поширюються обмеження, встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2002 року № 1747 «Про затвердження Правил охорони магістральних трубопроводів», що виключає можливість існування проїзду до будинку позивача, що підтверджується планом меж зон обмежень та сервітутів (а.с.84).

Такі висновки колегії суддів повністю узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 509/3712/16-ц, провадження № 61-13603св20

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, в оскаржуваному судовому рішенні не зазначено причин відхилення наданих позивачем доказів та мотиви їх відхилення, оскільки наявні в матеріалах справи акт обстеження комісією Софіївської селищної ради від 17 квітня 2012 року земельної ділянки, що належить позивачу з висновком щодо можливості виділити проїзд до будинку АДРЕСА_1 з проїздами до будинків за АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (а.с.5), копія технічної документації на приватизацію земельної ділянки позивача (а.с.130-134), схема існуючого проїзду до будинку позивача (а.с.134) не підтверджують наявність існування проїзду до будинку позивача.

Так, в Акті обстеження комісією Софіївської селищної ради від 17 квітня 2012 року земельної ділянки, що належить позивачу, міститься висновок щодо можливості виділити проїзд до будинку АДРЕСА_1 , однак вказаний акт не є достатньою та безумовною підставою вважати, що є реальна можливість виділити внатурі такий проїзд.

Надана позивачем план-схема земельної ділянки по АДРЕСА_4 з проїздами до будинків за АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 містить сторонні лінії розмежувань вказаних земельних ділянок (а.с.5) та відрізняється від карти мензульної зйомки смт Софіївка (1981 року) в якій проїзду до будинку АДРЕСА_1 не існувало, що свідчить про те, що проїзду до будинку позивача, який належить до земель загального користування і не може передаватися у власність, не існувало.

Посилання позивача на те, що копією технічної документації на приватизацію земельної ділянки позивача (а.с.130-134) та схемою існуючого проїзду до будинку позивача (а.с.134) підтверджується існування проїзду до будинку позивача колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки технічною документацією на приватизацію земельної ділянки встановлюються межі земельної ділянки, яка передається у власність без зазначення існуючих проїздів, що відносяться до земель загального користування, а наявність на схемі проїзду до будинку позивача не свідчить про те, що такий проїзд дійсно був передбачений генеральним планом смт Софіївка та він відносяться до земель загального користування.

Посилання апеляційної скарги позивача на те, що відповідно до технічної документації на приватизацію земельної ділянки, що належить позивачу, та технічної документації на приватизовану ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , межі земельної ділянки за вказаною адресою накладаються на межі земельної ділянки позивача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що межі земельної ділянки, які передано ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, накладаються на межі земельної ділянки позивача.

Також матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка, які передана ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, накладається на дорогу, яка перебуває у загальному користуванні.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона попереджала Софіївську селищну раду про те, що з приводу спору щодо меж земельних ділянок відкрито судове провадження і просила не затверджувати технічну документацію до закінчення судового розгляду, проте сесією Софіївської селищної ради була проігнорована заява позивача колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки оскаржуване позивачем рішення Софіївської селищної ради було прийнято 27 вересня 2019 року, а позов поданий до суду 24 жовтня 2019 року.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: