ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/7188/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гавалешка П.С., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви вказував, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.03.2016 року було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 . Від спільного шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які з часу розірвання шлюбу по день звернення до суду із зазначеною заявою перебувають на повному утриманні батька та вихованні.

Наголошував на тому, що встановлення такого факту надає заявнику можливість претендувати на статус «одинокий батько», а також для отримання довідки відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

На підставі наведеного просив ухвалити рішення, яким встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітніх синів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви щодо встановлення факту, який має юридичне значення.

Провадження №22-ц/822/199/23

В обґрунтування скарги вказує на процесуальні порушення з боку суду під час розгляду справи, а саме недопуску в судове засідання, яке мало відбутися 11.01.2023 року о 10 год. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Чернівці представника заявника, що позбавило останнього на правовий захист.

Наголошує, що підставою звернення із такою заявою було саме: юридична фіксація самостійного виховання ОСОБА_1 своїх синів, оскільки виникали обставини, щодо оформлення документів для соціальної допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків та можливості переміщення із меншою дитиною без документального оформлення нотаріальної згоди від матері; набуття апелянтом статусу «одинокого батька», що в причинно - наслідковому зв`язку надасть йому право на отримання різного роду соціальних пільг та допомоги з боку держави; можливість отримання довідки - відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зазначає, що доведеність самостійного виховання дітей одним з батьків здійснюється на підставі рішення суду про встановлення юридичного факту, так як такий факт дійсно породжує юридичні наслідки, а інший механізм доведення того, що один з батьків дійсно виховує дітей, відсутній.

Наголошує, що заявник намагався позбавити матір дітей ОСОБА_2 батьківських прав відносно синів, однак судом у задоволення таких вимог було відмовлено, так як зазначене є виключною мірою.

Вказує, що за наявності встановленого факту ОСОБА_1 матиме змогу звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що прямо випливає як із інтересів дітей, так як їх мати повністю самоусунулась від обов`язку по їх догляду та вихованню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань й заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення суд вказав, що відповідно до матеріалів справи не встановлено, що є основною та остаточною метою встановлення юридичного факту, набуття заявником статусу «одинокий батько» чи отримання в майбутньому можливості отримати відстрочку від призову на військову службу відповідно до законодавства України, у зв`язку з чим дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що зазначених висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що заявник та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.02.2007 року, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.03.2016 року (а.с.14).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно (а.с.11, 13).

Згідно довідки від 27 червня 2022 року, виданої ОСББ «Український дім», ОСОБА_6 та ОСОБА_7 фактично проживають на протязі 5 років разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 26 червня 2022 року, затвердженого начальником служби у справах дітей Чернівецької міської ради (а.с.15, 19).

У відповідності до висновку органу опіки та піклування Чернівецької міської ради №01/02-24/2934 від 11.08.2022 року «Про доцільність визначення місця проживання дітей» останній вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з батьком, що не порушить права матері на участь у вихованні дітей (а.с.17-18).

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу недопуску в судове засідання представника заявника, колегія суддів зазначає таке.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 19.12.2022 року воно було відкладено до 10 год. 11.01.2023 року для повторного виклику сторін (а.с.54).

Також, матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення представника заявника - адвоката Ковча Т.Б. про відкладення розгляду справи на 10 год. 11.01.2023 року, а в протоколі судового засідання за вказану дату та рішенні суду вказано, що ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, без визначення поважності причин такої неявки.

Частиною 1 та 2 ст.58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Згідно з ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (п.2, 3 ч.1 ст.43 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

У відповідності до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Всупереч наведеним нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ суд першої інстанції здійснив розгляд справи за відсутності представника заявника ОСОБА_3 , чим порушив право сторони заявника брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

У рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому, такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

З огляду на обставини цієї справи колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи районним судом за відсутності представника заявника (відомості про належне повідомлення якого відсутні), який був присутній в залі №1 Шевченківського районного суду м. Чернівці в період з 09:53 год. по 10:21 год 11.01.2023 року, що підтверджується листом №56.27-36 від 23.01.2023 року ССО ТУ ССО у Чернівецькій області, що, в свою чергу, позбавило зазначену сторону права бути заслуханою, свідчить про невиконання судом попередньої інстанції гарантій щодо справедливого і публічного розгляду справи, визначених статтею 6 Конвенції.

У зв`язку з наведеним рішення суду підлягає скасуванню.

Що стосується розгляду справи по суті заяви суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19 ЦПК України).

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.7 ст.19 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч.1 ст.315 ЦПК України).

Разом з тим, ч.2 ст.315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В п.1 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15 (далі по тексту -Постанова №5) судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц вказано, що «в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. […] Якщо при розгляді заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначено, що існує спір про право і справа має розглядатися за правилами того судочинства, за яким подано цю заяву, проте в порядку позовного провадження, то суд залишає заяву без розгляду. У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито».

Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст.318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.3 Постанови №5 вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст.137 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст.274 ЦПК. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин не можливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст.139 ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Згідно з частинами 1, 3 ст.294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У п.5 Постанови №5 вказується, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема з`ясувати, які фізичні особи чи організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявнику та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Отже, суд повинен притягувати до участі в розгляді справ окремого провадження всіх заінтересованих осіб.

У справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження.

Однак, аналіз ч.4 ст.294 ЦПК України дає змогу зробити висновок, що поняття заінтересованих осіб в окремому провадженні обмежено за змістом. Заінтересованими є лише ті особи, взаємовідносини яких із заявником залежать від обставин, що підлягають встановленню і можуть вплинути на їх права та обов`язки.

Відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

В теорії права спір про право визначається як особливий вид правовідносин, який виникає внаслідок відсутності згоди між сторонами регулятивних або охоронних правовідносин щодо взаємних прав та обов`язків. Зміст таких правовідносин становлять взаємні права та обов`язки сторін спору про право щодо його урегулювання з метою визначення взаємних прав та обов`язків у спірних регулятивних або охоронних правовідносинах у судовому порядку, або з використанням позасудових процедур.

Вказане узгоджується із висновками ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 02 березня 2016 року у справі №6-35863ск15.

За змістом наведених положень закону окреме провадження є безспірним, оскільки в ньому не розглядається матеріально-правовий спір, а можуть встановлюватися тільки факти та стани, які мають юридичне значення, а також підтверджуватися наявність чи відсутність неоспорюваних прав.

Встановлення факту не повинно пов`язуватися з наступним вирішенням спору про право та впливати на обсяг цивільних прав та обов`язків в інших правовідносинах третіх осіб, які не були залучені до участі у справі як заінтересовані особи. Інакше така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відповідний факт, за наявності спору про право, має бути встановлений у справі в порядку позовного провадження.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №638/2475/13-ц.

Однією з підстав заявника щодо встановлення юридичного факту було встановлення факту, що він самостійно виховує неповнолітніх дітей для отримання статусу «одинокий батько».

У пунктах 50, 51 постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №822/2446/17 зазначено, що правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, а тому можливо застосувати аналогію поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові Пленуму ВСУ від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: неперебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Згідно із ч.1 ст.4 ЗУ «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.09.2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106351665) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 січня 2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108431170) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення матері батьківських прав відмовлено.

Отже, розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність статусу «одинокий батько».

Згідно з ч.2 Порядку надання відпустки при народженні дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року №693, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Отже, постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 року №693 визначений порядок встановлення статусу «одинокий батько» на підставі: свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення матері батьківських прав; рішення суду про визнання матері безвісно відсутньою або оголошеною померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Іншим доводом апеляційної скарги щодо підстав звернення із заявою про встановлення факту є отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За правилами ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, в тому числі чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

В силу ч.5 ст.22 вказаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Отже, розгляд заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх синів, що, в свою чергу, свідчить про можливий спір щодо наявності чи відсутності підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який не був залучений до участі у справі як заінтересована особа.

Крім того, в теорії права спір про право визначається як особливий вид правовідносин, який виникає внаслідок відсутності згоди між сторонами регулятивних або охоронних правовідносин щодо взаємних прав та обов`язків. Зміст таких правовідносин становлять взаємні права та обов`язки сторін спору про право щодо його урегулювання з метою визначення взаємних прав та обов`язків у спірних регулятивних або охоронних правовідносинах у судовому порядку, або з використанням позасудових процедур.

За таких обставин, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п.п.11, 13 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі заінтересованою особою Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Оцінка судами обґрунтованості заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, по суті, має відбуватися за участі всіх заінтересованих осіб.

Апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційної скарги, які мають вирішуватися за належного складу учасників справи.

Якщо б рішення суду першої інстанції стосувалося прав та інтересів особи, яка не брала участі у її розгляді, суд зобов`язаний відмовити у задоволенні позову саме з тих підстав, що до участі у справі не залучено усіх учасників справи, зокрема належних відповідачів, не надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог по суті спору, оскільки питання про обґрунтованість позовних вимог у такому випадку мало б вирішуватися судом під час вирішення справи по суті за належного складу учасників справи.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року, справа №659/954/18.

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 та п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.374, ч.1, 3 ст.376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2023 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - підпис /Лисак І.Н./

Судді - підписи /Височанська Н.К., Литвинюк І.М./