ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/298/23 Справа № 201/8229/19 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Жук Вадим Миколайович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назирович, ОСОБА_3 , про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 29 листопада 2007 року між нею та ПАТ «ПУМБ» укладено договір іпотеки №5883507, згідно якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Договір іпотеки укладено в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «ПУМБ», що випливають з укладеного між ними кредитного договору від 29 листопада 2007 року №5883382.

У січні 2018 року позивачці стало відомо, що іпотекодержатель ПАТ «ПУМБ» набув право власності на предмет іпотеки кв. АДРЕСА_1 за балансовою вартістю 220 000,00 грн.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просила суд визнати незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ» щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки належну їй кв. АДРЕСА_1 , прийняте на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки від 29 листопада 2007 року № 5883507, оскільки спірна квартира виступає забезпеченням за споживчим кредитом, наданим кредитною установою резидентом України в іноземній валюті; квартира використовується як місце проживання іпотекодавця; позивач не має іншого нерухомого майна для проживання, окрім того, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м. Також зазначила, що згоди на звернення стягнення вона не надавала.

При цьому, позивачка, посилаючись на ст.ст.18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та ст.37 Закону України «Про іпотеку», просила скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №20950400 щодо права власності ПАТ «ПУМБ» на кв. АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що 14 червня 2019 року державний виконавець Соборного ВДВС Кітаєв С.С. зняв арешт та обтяження зі спірної квартири, потім всупереч Інструкції нотаріальних дій, 10 липня 2019 року київський нотаріус Бадахов Ю.Н. зареєстрував договір купівлі-продажу цієї квартири за ОСОБА_3 , після чого її та ОСОБА_4 знято з реєстрації в спірній квартирі, а тому також просила визнати незаконним зняття державним виконавцем Соборного ВДВС Кітаєвим С.С. арешту зі спірної квартири; договір купівлі-продажу спірної квартири, зареєстрований приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н.; зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з адреси: кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, позов залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2021 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що в оскаржуваному судовому рішенні жодним чином не знайшло своє відображення таких фактів: щодо порушення порядку реєстрації права власності, а саме неотримання повідомлення про прийняття рішення про перереєстрацію права власності; щодо незаконного зняття арешту з майна; щодо незаконного зняття з реєстрації; щодо визнання незаконним договору купівлі-продажу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення скасувати з ухваленням нового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 29 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №5883382, відповідно до якого банк зобов`язався надати кредит у розмірі 79 000,00 доларів США, а позичальник, у свою чергу, зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,50% та повернути кредит частинами в розмірах, порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 29 листопада 2007 року №58833825, між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстрований в реєстрі за №554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме об`єкт житлової нерухомості квартира АДРЕСА_2 .

07 грудня 2015 року банк на адресу боржника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 направив вимоги про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором, які були отримані 29 грудня 2015 року.

На підставі заяви іпотекодержателя та договору іпотеки від 29 листопада 2007 року №5883507, 09 червня 2017 року державний реєстратор Жук В.М., КП «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, прийняв рішення №35715099 про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність банку, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено відповідні записи про право власності за №20950400.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що примусове стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, спірна квартира перейшла у власність банку в добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження встановленого сторонами в іпотечному договорі, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», визнання незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ» щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №20950400 щодо права власності на спірну квартиру.

Водночас, щодо вимог про визнання незаконним: зняття державним виконавцем Соборного ВДВС Кітаєвим С.С. арешту зі спірної квартири; договору купівлі-продажу спірної квартири; зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з кв. АДРЕСА_1 , районний суд вказував, що ні позивач в уточнений позовній заяві, ні представник позивача в судовому засіданні, не зазначили способу захисту прав та інтересів, передбаченого законом, який ОСОБА_1 просила суд визначити у рішенні, не викладено обставин, якими вона обґрунтовує ці позовні вимоги, та не надано жодного належного доказу на підтвердження наявності цих обставин.

Втім, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов необхідно виходити з такого.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору

за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення

на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного ст.35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За змістом ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав

на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 4.7 (підпункти 4.7.1 4.7.3) укладеного між сторонами іпотечного договору сторонами обумовлено, зокрема, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що банк направив позичальнику та іпотекодавцю вимоги (попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмета іпотеки у свою власність) від 07 грудня 2015 року №4415/12 і від 07 грудня 2015 року №4415/11 про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором, у разі невиконання якої в 30-денний термін банк попереджав, що буде змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Після чого, у зв`язку з невиконанням зобов`язань та не усунення таких порушень, банк реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмета іпотеки.

Зазначені вимоги отримано 29 грудня 2015 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Отже, передбачені ст.35 Закону України «Про іпотеку», вимоги щодо направлення боржнику та іпотекодавцю повідомлення про усунення порушень кредитного договору з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб банком були виконані. При цьому, факт отримання такої письмової вимоги ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимим доказами.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення

є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Отже, до правовідносин з реєстрації права власності на предмет іпотеки

за іпотекодавцем на підставі іпотечного застереження застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо тимчасової заборони відчуження.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 (провадження №14-45цс20).

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №201/7014/18 (провадження №61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі №127/15802/15-ц (провадження №61-16395св20) та від 30 червня 2022 року у справі №638/17318/17 (провадження №61-2093св22).

Так, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року витребувано у КП «ДМБТІ» інформацію про реєстрацію права власності (власників) на квартиру АДРЕСА_1 по наявним даним обліку БТІ.

Згідно відповіді КП «ДМБТІ» від 15 грудня 2022 року №9753, в інвентаризаційній справі станом на 31 грудня 2012 року за адресою: АДРЕСА_3 , в цілому за гр. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., реєстр.№5482, зареєстровано КП «ДМБТІ» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №20457974.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивачці на праві власності належить будь-яке інше майно, а тому відсутні підстави вважати, що спірна квартира АДРЕСА_1 не є єдиним місцем проживання ОСОБА_1 .

Водночас, судом встановлено, що предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання умов кредитного договору, є квартира, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м (складає 71,9 кв.м).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачкою як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ «ПУМБ» як забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 29 листопада 2007 року №58833825, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у державного реєстратора КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ «ПУМБ».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезазначені дії державного реєстратора є протиправними.

При цьому, під час вирішення питання про правомірність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, за іпотекодержателем, суд зобов`язаний встановити правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на таке нерухоме майно.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки, інше) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила, зокрема, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №20950400 щодо права власності ПАТ «ПУМБ» на кв. АДРЕСА_1 .

У частині 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на момент звернення позивача до суду) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вищевказаного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на час ухвалення судами рішень у справі, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 15 липня 2021 року у справі №204/5525/18.

Таким чином, звертаючись до суду із цим позовом у липні 2019 року, у позивачки були відсутні підстави викласти позовні вимоги відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», оскільки станом на момент звернення до суду зазначений закон ще не набрав чинності.

Зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М., індексний номер: 35715099 від 16 червня 2017 року, номер запису про право власності: 20950400, щодо державної реєстрації права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 101, за ПАТ «ПУМБ».

При цьому, апеляційний суд не порушує вимог закону щодо диспозитивності цивільного процесу та не виходить за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки, із урахуванням принципу jura novit curia «суд знає закон», колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук В.М. щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно з огляду на те, що саме таке рішення суду є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №465/7960/18-ц (провадження №61-13617св20) та постанові від 01 грудня 2021 року у справі №756/13712/18 (провадження №61-12177св21).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Водночас, позовна вимога про визнання незаконним рішення іпотекодержателя ПАТ «ПУМБ» щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , є неналежним та неефективним способом захисту порушених прав у розумінні ст.16 ЦПК України, а тому відсутні підстави для задоволення цієї вимоги.

При цьому, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення позовну вимогу щодо визнання незаконним зняття державним виконавцем Соборного ВДВС Кітаєвим С.С. 14 червня 2019 року арешту з майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , адже при винесенні такої постанови державний виконавець не вийшов за межі своїх повноважень та діяв у межах і в спосіб передбачений чинним законодавством України про виконавче провадження.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним договору купівлі-продажу спірної квартири, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н., згідно якого новим власником став ОСОБА_3 , також слід відмовити, виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Отже, аналіз положень ст.ст.216 та 388 ЦК України дає підстави для висновку, що якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

Таким чином, задоволення позовної вимоги щодо визнання незаконним зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , з адреси: АДРЕСА_3 , не є ефективним способом захисту, оскільки не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, при цьому, оскільки на викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Жук Вадим Миколайович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назирович, ОСОБА_3 , про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та скасування запису про право власності, визнання незаконним зняття арешту, визнання незаконним договору, визнання незаконним зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35715099 від 16 червня 2017 року, номер запису про право власності: 20950400, вчинений державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор майнових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області Жук Вадимом Миколайовичем щодо права власності Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна: 101.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова