провадження № 2/753/1425/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Степанишиній Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_1 , третя особа - Філія «135 Домобудівельний комбінат» державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», про визнання ордеру на вселення недійсним та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Філія «135 Домобудівельний комбінат» державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», про визнання ордеру на вселення недійсним та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 виданий відомчий ордер № 01448 від 20.08.2018 року на зайняття з сім`єю з чотирьох осіб на зайняття жилого приміщення (кімнати) АДРЕСА_1 житловою площею 9,8 кв.м.

Вважає, що виданий ОСОБА_1 ордер є недійсним, оскільки в ньому відсутня інформація про місце роботи відповідача на підприємстві, а також ордер за формою не відповідає зразку, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20.06.2018 року, також ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення не укладався на підставі отриманого ордера, що вказує на те, що відповідач безпідставно проживає у кімнаті гуртожитку у порушення ст. 130 ЖК України.

Також зазначає, що кімната № 33 має статус військового майна з 1999 року. Жодного рішення про вилучення та передачу вказаної кімнати до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади або інших органів, уповноважених управляти державним майном Кабінетом Міністрів України, не приймалося. Відтак, підстави для видачі ОСОБА_1 ордеру № 0148 від 20 серпня 2018 року на вселення у кімнату АДРЕСА_1 були відсутні. Навіть у разі наявності підстав для видачі такого ордеру, у директора Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» були відсутні повноваження на вчинення таких дій.

ДП МОУ «Укрвійськбуд» просило визнати недійсним виданий ОСОБА_1 ордер № 0148 від 20.08.2018 року на вселення у кімнату АДРЕСА_1 , а також стягнути з нього заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з серпня 2018 року по липень 2021 року у розмірі 22 918 грн. 13 коп.

В судовому засіданні представник позивача Рева В.В. , діючий на підставі довіреності від 01.01.2023 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Крупій І.Я. , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 09.07.2022 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні за необгрутованістю й недоведеністю вимог, а також з огляду на відсутність порушеного права позивача, яке могло би виникнути унаслідок видачі відповідачу оспорюваного ордера.

Відповідачем подано відзив на позов від 12.07.2022 року, доводи якого зводяться до вказаних підстав. Та вважає, що ордер на вселення до кімнати № 33 в гуртожитку виданий у встановленому законом порядку йому як працівнику з тривалим стажем роботи у позивача, натомість таким позивачем не зазначено жодної належної підстави, визначеної ст. 59 ЖК України, для визнання ордеру незаконним. Крім того, просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки вказана плата за проживання в гуртожитку не передбачена чинним законодавством, та виникла після його звільнення з роботи, і в позові не вказано на підставі яких документів, адже жодних договорів з позивачем він не укладав, та не мав цього робити, оскільки плату за проживання в гуртожитку він щомісячно сплачує. Зазначену плату позивачем вважає надуманою, яка є недійсною заборгованістю, суперечить вимогам законодавства, що регламентує види надання житлово-комунальних послуг, серед яких цієї послуги, яку намагається стягнути в судовому порядку позивач, немає. Звертає увагу й на те, що позивачем подано цей позов про визнання ордера недійсним по минуванню 3 років, раніше такий ордер позивачем не оспорювався, який виданий йому на законних підставах, як працівнику, який потребував житла з родиною.

Позивачем подано відповідь на відзив від 28.07.2022 року, в якому позивачем заперечені доводи відповідача на позов з проханням задовольнити позов (а.с.162-173).

Вказав, що після звільнення відповідача з посади головного інженера Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» до його рахунків почали включати плату за послуги за проживання у гуртожитку на загальних підставах. Відповідач був обізнаний про необхідність укладення договору на проживання відповідно до розпорядження директора ДП МОУ «Укрвійськбуд» №3 від 01 квітня 2019 року «Про використання житлового фонду підприємства», але він проігнорував дане розпорядження.

У свою чергу, відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив від 11.08.2022 року (а.с.176-196), який надав оцінку доводам позивача й просив відмовити позивачу у задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Відзив на позов третьою особою не подано.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, яким сторони скористались, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням 16.08.2022 року (а.с. 199).

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у урахуванням наданих стронами відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Судом встановлено, що ДП МОУ «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ Філію «135 Домобудівельний комбінат» ДП МОУ «Укрвійськбуд».

На балансі філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - «135 Домобудівельний комбінат» перебуває будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується актом приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка.

Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП МОУ «Укрвійськбуд», зазначені житлові будинки є державною власністю і закріплюється за ДП МОУ «Укрвійськбуд» на праві господарського відання, з обмеженими правомочностями розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна.

Як вбачається із трудової книжки відповідача (а.с. 124-128), ОСОБА_1 , 1963 р.н. згідно наказу директора Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» № 79 від 30.12.1998 року був прийнятий на посаду електромонтера, уподальшому змінював посади, а з 25.08.20210 року прийнятий на посаду головного інженера Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд».

20.08.2018 року адміністрацією Філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - «135 ДБК» ОСОБА_1 з сім`єю з чотирьох осіб було видано відомчий ордер № 0148 на жиле приміщення (гуртожиток) кімнату АДРЕСА_1 , житловою площею 9,8 кв.м.

Ордер виданий на підставі наказу Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» від 20.08.2018 року № 27 (а.с. 38).

Наказом директора Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» 28.08.2020 року ОСОБА_1 звільнений з посади головного інженера за власним бажанням.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством. Єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку житлову площу є спеціальний ордер (ст.ст.128,129 ЖК України).

Цільове призначення гуртожитку полягає в тому, щоби тимчасово задовольнити потреби в житлі працівників підприємств, установ, організацій, а також осіб, які навчаються, на період роботи або навчання. Надання житлової площі в гуртожитку не лише тимчасово вирішує житлову потребу осіб, які потребують житла, але й забезпечує вирішення певних завдань виробничого (навчального) характеру, які постають на підприємстві, установі, організації або навчальному закладі.

Підстави і порядок визнання ордеру на жиле приміщення недійсним визначені у ст. 59 ЖК України.

В порядку ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Статтею 119 ЖК України визначено, що Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках, які визначаються Радою Міністрів СРСР, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.

Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації (ст.121 ЖК України ).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч.1 ст. 122 ЖК України).

Із встановлених правовідносин вбачається, що відповідач на час виникнення спірних правовідносин, працював у Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» на посаді головного інженера, й на підставі рішення позивача, відповідачу було видано 20.08.2018 року відомчий ордер № 0148 на жиле приміщення жилою площею 9,8 кв.м. - ізольовану однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У позові позивач ставить вимогу про визнання ордеру недійсним, посилаючись на те, що в ордері № 0148 від 20.08.2018 року, виданому ОСОБА_1 з сім`єю із чотирьох осіб, відсутня інформація про місце роботи на підприємстві, а також загальна форма даного ордеру, видана з порушенням затвердженого зразка згідно Постанови КМУ № 498 від 20.06.2018 року.

Разом з тим, виходячи з наведених норм чинного законодавства, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Таким чином, обставини, на які посилається позивач у своєму позові, в тому числі відсутність договору найму житлового приміщення не є правовою підставою для визнання недійсним ордеру.

Суд вважає, що ДП МОУ «Укрвійськбуд» не довело, що ордер був виданий внаслідок подання відповідачем недостовірних відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, вчинення неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також інших порушень порядку і умов надання жилих приміщень.

Адже, як встановлено судом, і це визнають сторони, відповідач на час видачі ордеру на вселення в гуртожиток працював у Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» й саме на підставі рішення адміністрації підприємства йому був виданий відомчий ордер № 0148 на вказане жиле приміщення у зв`язку з перебуванням його у трудових відносинах із підприємством. Представник позивача визнає, що будинок вказаною адресою є гуртожитком, а тому позов в частині вимог про визнання ордера недійсним є необґрунтованим й задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 22 918 грн. 13 коп. задоволенню не підлягає з підстав її необгрунтованості, виходячи з наступного.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Аналіз норм діючого законодавства дозволяє прийти до висновку, що плата за проживання у гуртожитку за своїм змістом не є платою за житлово-комунальні послуги, натомістьіз заявою про зміну предмету позову позивач не звертався, й належних доказів наявної заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 22 918 грн. 13 коп. суду не надав, а відтак підстав для задоволення позову й у цій частині позову (стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги) не має.

ДП МОУ «Укрвійськбуд» також посилається на те, що видачею оспорюваного ордеру порушуються його майнові права. Натомість відповідач перебував в трудових відносинах Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд», що визнається позивачем, й із серпня 2018 року по липень 2021 року не мав до звільнення заборгованості по оплаті за проживання та комунальних послуг.

Суд також відхиляє, як безпідставні посилання позивача на те, що відповідач був зобов`язаний укласти договір на проживання та сплачувати плату за проживання у гуртожитку на підставі розрахунку вартості проживання, визначеного розпорядженням директора ДП МОУ «Укрвійськбуд» № 3 від 01 квітня 2019 року.

За таких підстав, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача уцілому є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені.

Зважаючи на наслідки розгляду справи, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати поклаласти на позивача.

Так, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 59, 117, 118, 119, 121, 122, 127, 128, 129 ЖК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року,керуючись керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до ОСОБА_1 , третя особа - Філія «135 Домобудівельний комбінат» державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», про визнання ордеру на вселення недійсним та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, - відмовити.

Понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: