РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/8942/22

Провадження № 22-ц/4815/309/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Ковальчук Н.М.,

Хилевича С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", а також за апеляційною скаргою адвоката Жупинського Миколи Андрійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2022 року, у складі судді Гордійчук І.О., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

05 липня 2022 року ОСОБА_3 , діючий від імені Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачкина користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 21.10.2011 року у розмірі 35695,19 грн та судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідачка ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 21.10.2011 року, згідно якої їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що подано до позовної заяви. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту змінювався.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку" складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті. Відповідачем умови договору не виконуються.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Умови договору передбачають сплату процентів (п.2.1.1.5.5.).

В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року, згідно до п.2.1.1.2.12. сторони погодилися, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт має сплатити на користь банку заборгованість по кредиту та проценти від суми неповернутого у строк кредиту, які встановлюються у розмірі: 86,4% для картки "Універсальна"; 84,0% для картки "Універсальна голд".

На порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 14.06.2022 року виникла заборгованість у розмірі 35695,19 грн, яка складається з наступного:

--- 28888,44грн заборгованість за кредитом, у тому числі:

28888,44 заборгованість за простроченим тілом кредиту;

--- 6806,75грн заборгованість за простроченими відсотками.

У зв`язку з вказаним просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 19.07.2022 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін (а.с.74-75).

Від адвоката Жупинського Миколи Андрійовича, діючого від імені відповідачки ОСОБА_2 , до суду надійшов 04.10.2022 року відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначив, що у заяві позивальника від 21.10.2011 року процентна ставка не зазначалася. У цій заяві були відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також вказав, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені і штрафів.

Також зазначив, що за час користування кредитною карткою "Універсальна" відповідачкою було внесено на рахунок власні грошові кошти в сумі 68897,16 грн, використано коштів було в сумі 64310,79 грн, відповідно відповідач користувалася власними, а не кредитними коштами і на рахунку має залишатися позитивний залишок коштів 4586,37 грн, що свідчить про відсутність заборгованості за тілом кредиту, а відповідні кошти були незаконно зараховані позивачем в рахунок погашення нарахованих процентів (а.с.82-86).

Від представника позивача до суду надійшла 09.11.2022 року відповідь на відзив, в якому ставиться питання про задоволення позову в повному обсязі.

При цьому зазначено, що до матеріалів позовної заяви долучено "Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка підписана особисто відповідачкою. З вказаної довідки вбачається, що відповідачці встановлено поточну процентну ставку в розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісії, штрафів тощо.

Виписка з карткового рахунку, яка є належним доказом, свідчить про те, що відповідачка користувалася грошима, знімала готівку (наприклад, 14.02.2019 року 212,00), частково сплачувала заборгованість за договором,поповнювала кредитний рахунок (наприклад, 12.12.2018 року 150,00).

Стосовно наданого представником відповідачки власного розрахунку заборгованості зазначено, що відповідачка не має спеціальних знань в даній сфері для компетентного проведення розрахунку заборгованості, судово-бухгалтерська експертиза з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідачки за кредитним договором не проводилась, а тому відсутні підстави вважати наданий банком розрахунок заборгованості неналежним (а.с.102-108).

Оскаржуваним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2022 позов було задоволено частково, а саме із заявленої до стягнення суми в 35695,19 грн було стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.10.2011 року, станом на 14.06.2022 року, у розмірі 28888,44 грн, а також судові витрати в розмірі 2007, 88 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 28888,44 грн, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти (заборгованість за простроченим тілом кредиту) в добровільному порядку банку (кредитору) не повернуті, а тому відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку в будь-який час.

Задовольняючи часткові позовні вимоги та відмовляючи в задоволенні решти вимог (стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 6806,75грн), суд першої інстанції виходив з того, що в анкеті-заяві позичальника не міститься положень про сплату процентів за порушення зобов`язання, однак відповідачкою підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна» 55 днів пільгового періоду", де визначено базову процентну ставку за кредитом в розмірі 2,5% в місяць (тобто 30 % на рік), що свідчить про узгодження умов в цій частині. При цьому суд дійшов висновку про відмову у стягненні процентів, оскільки банком безпідставно нараховувалися проценти, зокрема, за підвищеними процентними ставками, які не були обумовлені сторонами, а саме у розмірі 40,8%, 42%, 43,2%, а іншого належного розрахунку заборгованості за відсотками, який би відповідав обумовленими сторонами умовами кредитування, позивач не долучив. Також суд виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів, відповідачкою не підписані, виходив з того, що відсутні докази того, що саме долучені до справи Умови та Правила розуміла відповідачка та ознайомилася з ними, що їх не можна вважати складовою кредитного договору. При цьому суд не вважав складовою кредитного договору і анкету-заяву позичальниці, оскільки, як вважав, вона не містить підпису останньої.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення в частині відмовлених позовних вимог про стягнення відсотків, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, а в іншій частині рішення суду залишити без змін. При цьому послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема пославшись на положення ст.ст.1048 і 1054 ЦК України, ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", зазначив, що суд не врахував заборону на надання безпроцентних кредитів за винятком випадків, передбачених законом.

Також вказав, що поза увагою суду залишилось і те, що відповідачкою було підписано Довідку про умови кредитування, яка передбачає процентну ставку 2,5%. А тому суд безпідставно вважав непогодженими умови щодо сплати процентів. При цьому послався на правові висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 23.12.2019 року у справі № 572/1169/17, від 04.12.2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 19.09.2019 року у справі № 127/7543/17, від 12.02.2020 року у справі №382/327/18, від 04.11.2020 року у справі №534/1072/18.

Також вказав, що суд не звернув увагу на те, що відповідачка підтвердила свою згоду з умовами кредитування шляхом часткового погашення заборгованості, в т.ч. і за відсотками.

В апеляційній скарзі представник відповідачки просить вказане рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. При цьому послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема вказав, що суд не прийняв до уваги того, що за час користування карткою відповідачкою було внесено на рахунок кошти в сумі 68897,16 грн, а використано з картки коштів у сумі 64310,79 грн, тобто наявний позитивний залишок коштів в розмірі 4586,37 грн, що свідчить про відсутність заборгованості за тілом кредиту. Вказане, на його думку, свідчить про те, що відповідачка використовувала лише власні кошти.

Також зазначив, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді ціну договору у вигляді сплати процентів.

В інших доводах скарги він по суті погодився з висновками суду про те, що Умови та правила надання банківських послуг є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 06.09.2019 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.63-64).

Згідно паспортним даним відповідачка ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.08.2016 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . Паспорт серії НОМЕР_1 виданий 03.09.2016 року Рівненським МВ УДМС України в Рівненській області (а.с.58-59).

Відповідачка ОСОБА_2 (на той час її прізвище ОСОБА_5 ) подала 21.10.2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.30).

В ній вказані детальні дані про відповідачку, зазначено про наступне: що позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг; що вона (позичальник) ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання послуги і Тарифами, які розміщено на офіційному сайті банку.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.32-56).

Зазначені Умови та Правила підпису позичальниці (відповідачки) не містять.

Однак, відповідачка (позичальниця) підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", в якій викладена інформація щодо типу карти, процентної ставки в 2,5% (30% на рік) та відповідальності за неналежне виконання кредитних зобов`язань (а.с.31).

Відповідачкою вказані обставини не заперечуються

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 21.10.2011 року станом на 14.06.2022 року у відповідачки перед позивачем існує заборгованість у розмірі 35695,19 грн, яка складається з наступного:

--- 28888,44грн заборгованість за кредитом, у тому числі:

28888,44 заборгованість за простроченим тілом кредиту;

--- 6806,75грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с.6-17).

За вказаним розрахунком вперше процентна ставка була збільшена з 30% річних до 43,2% річних з 07.11.2015 року і в той час була взагалі відсутня загальна заборгованість за процентами. Після того процентна ставка ніколи не поверталась до розміру 30% річних, що був передбачений Довідкою про умови кредитування.

Згідно довідки, наданої позивачем, відповідачці було надано такі кредитні картки:

--- № НОМЕР_2 (дата відкриття 21.10.2011р, термін дії 09/15);

--- № НОМЕР_3 (дата відкриття 01.03.2013р, термін дії 10/16);

--- № НОМЕР_4 (дата відкриття 23.10.2013р, термін дії 03/17);

--- № НОМЕР_5 (дата відкриття 05.07.2013р, термін дії 04/17);

--- № НОМЕР_6 (дата відкриття 12.12.2016р, термін дії 05/20) (а.с.29).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування за вказаною карткою № НОМЕР_2 первісно кредитний ліміт був встановлений 21.10.2011р. У подальшому його було неодноразово змінено: з 21.10.2011р. збільшено до 30 000,00грн; з 12.12.2016р. зменшено до 2660,00грн; з 04.03.2019 року збільшено до 25000,00грн; з 04.11.2020р. зменшено до 0,00грн (а.с.28).

Наявна банківська виписка за договором № б/н за період 21.10.2011-15.06.2022 р.р. (за вказаними картками), яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р. №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.17-27).

За вказаною випискою відповідачка у 2011-2022 роках користувалася вказаними картками.

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст..ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами (простроченими).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору. Крім того, банк послався й на підписану відповідачкою (позичальницею) "Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", з якої вбачається, що відповідачці встановлено поточну процентну ставку в розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісії, штрафів тощо.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Апеляційний суд вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період з часу виникнення спірних правовідносин (21.10.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05.07.2022 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідачка розуміла та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, яка, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий значений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, оскільки анкета-заява позичальниці містить підпис відповідачки, що чітко простежується в кінці зворотного боку, суд помилково не вважав складовою кредитного договору і анкету-заяву позичальниці, оскільки, як вважав, вона не містить підпису останньої.

Таким чином, складовими частинами укладеного між сторонами кредитного договору є Анкета-заява позичальниці та Довідка про умови кредитування.

Узагальнююча позиція суду апеляційної інстанції щодо позовних вимог

Апеляційний суд вважає, що в силу положень ч.3 ст.89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Як зазначено, у Заяві позичальниці процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Однак базова процентна ставка в 2,5% (тобто 30% на рік) встановлена в Довідці про умови кредитування.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками. Вимоги про стягнення пені, комісії і штрафу за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами відповідачем не заявлялось.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, як невід`ємні частини спірного договору. Також до позовної заяви позивач долучив і Довідку про умови кредитування.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані Умови та Правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачкою не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, однак містить розмір процентної ставки за користування кредитом.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.625 ЦК України, позивач також не пред`явив.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні процентів. При цьому слід враховувати, що банком безпідставно нараховувалися проценти, зокрема, за підвищеними процентними ставками, які не були обумовлені сторонами, а саме у розмірі 40,8%, 42%, 43,2%, а іншого належного розрахунку заборгованості за відсотками, який би відповідав обумовленими сторонами умовами кредитування, позивач не долучив.

Як було зазначено, за наданим банком Розрахунком заборгованості вперше процентна ставка була збільшена з 30% річних до 43,2% річних з 07.11.2015 року і в той час була взагалі відсутня загальна заборгованість за процентами. Після того процентна ставка ніколи не поверталась до розміру 30% річних, що був передбачений Довідкою про умови кредитування.

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за відсотками (простроченими).

Відповідно є правильним висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні вказаної складової кредитної заборгованості, а саме процентів.

Щодо вимоги про стягнення тіла кредиту, то в цій частині рішення суду також є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги сторони відповідача в цій частині такими, що не підтверджуються належними доказами. Адже, як правильно зазначив суд, фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 28888,44 грн(заборгованість за простроченим тілом кредиту) в добровільному порядку банку (кредитору) не повернуті, а тому відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку в будь-який час.

Доводи апеляційної скарги позивача до уваги не приймаються, як такі, що не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і такі, що висновки суду не спростовують.

Зокрема не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на підписання відповідачкою Довідки про умови кредитування, яка передбачає процентну ставку 2,5%, а також на положення ст.ст.1048 і 1054 ЦК України, ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", які забороняють надання безпроцентних кредитів за винятком випадків, передбачених законом. При цьому апеляційний суд враховує те, що за встановлених обставин у цій справі судом задоволено позов про стягнення тіла кредиту, а в задоволенні вимог про стягнення процентів відмовлено не з підстав того, що договір не передбачав виплату процентів, а з тих підстав, що банк безпідставно нараховував проценти, зокрема, за підвищеними процентними ставками, які не були обумовлені сторонами, а іншого належного розрахунку заборгованості за відсотками, який би відповідав обумовленими сторонами умовами кредитування, позивач не долучив.

Також слід залишити поза увагою посилання на те, що відповідачка підтвердила свою згоду з умовами кредитування шляхом часткового погашення заборгованості, в т.ч. і за відсотками. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що користування позичальницею (відповідачкою) кредитною карткою не свідчить про погодження нею умови про підвищення процентної ставки.

Крім того, не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача на помилковість висновку суду про відмову у стягненні процентів за наявності узгодження між сторонами базового розміру процентної ставки з посиланням на правові висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 23.12.2019 року у справі № 572/1169/17, від 04.12.2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 19.09.2019 року у справі № 127/7543/17, від 12.02.2020 року у справі №382/327/18, від 04.11.2020 року у справі №534/1072/18. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з безпідставності такого твердження скаржника, а також з того, що правовідносини у справах не є подібними, адже у цій справі, на відміну від зазначених, встановлено, що банк безпідставно нараховував проценти, зокрема, за підвищеними процентними ставками, які не були обумовлені сторонами, а іншого належного розрахунку заборгованості за відсотками, який би відповідав обумовленими сторонами умовами кредитування, позивач не долучив.

Доводи апеляційної скарги відповідача також до уваги не приймаються, як такі, що не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами і такі, що висновки суду не спростовують.

Зокрема не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що за час користування карткою відповідачкою було внесено на рахунок кошти в сумі 68897,16грн, а використано з картки коштів у сумі 64310,79грн, тобто наявний позитивний залишок коштів в розмірі 4586,37грн, що свідчить про відсутність заборгованості за тілом кредиту. При цьому апеляційний суд виходить з того, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, фактично отримані та використані позичальником кошти (заборгованість за простроченим тілом кредиту) в добровільному порядку банку (кредитору) не повернуті, а тому відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку в будь-який час.

Стосовно наданого представником відповідачки власного розрахунку заборгованості суд апеляційної інстанції погоджується з позицією сторони позивача у цій частині про те, відповідачка не має спеціальних знань в даній сфері для компетентного проведення розрахунку заборгованості, судово-бухгалтерська експертиза з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідачки за кредитним договором не проводилась, а тому відсутні підстави вважати наданий банком розрахунок заборгованості неналежним. Крім того, вказаний розрахунок суперечить основним даним розрахунку заборгованості в частині часу поповнення рахунку, погашення заборгованості, зняття коштів, і при цьому такі розбіжності не спростовано належними доказами (квитанціями про сплату, скріншотами використання коштів тощо).

Інші доводи скарги до уваги не приймаються як такі, що не містять в собі підстав для скасування чи зміни рішення та не впливають на його правильність.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", та адвоката Жупинського Миколи Андрійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 14 лютого 2023 року.

Головуючий Майданік В.В.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.