ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14414/21

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/332/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарями Патук АА., Шкарупою Ю.В.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 листопада 2022 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного рішення 10.11.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову посилалась на те, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідачка є її дочкою, яка зареєстрована у вказаній квартирі, проте з вересня 2020 року в ній не проживає, в квартирі відсутні її особисті речі, що підтверджує актом від 03.12.2021 підписаним сусідами. Посилаючись на неможливість розпорядження своєю приватною власністю у позові ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07.11.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено повністю. Судові витрати у справі покладено на позивача.

В рішенні суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позову, оскільки суд встановив, що відповідачка не втратила інтерес до житлового приміщення, в якому тривалий час проживала, між сторонами щодо користування житлом наявний конфлікт, враховуючи обставини справи, покази свідків та пояснення відповідача, суд дійшов висновку, що визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням становитиме невиправдане втручання в її приватну сферу та буде порушувати право на повагу до житла.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Шолох О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 07.11.2022, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду винесено з порушенням норм процесуального та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, визнав недоведені обставини справи встановленими, та його висновки не відповідають дійсним обставинам.

Заявник посилається, що покази свідків зі сторони відповідача суперечать обставинам справи, суд у своєму рішенні не в повному обсязі відобразив покази свідків, та відобразив лише в тій частині, які підтримують лише сторону відповідача.

Зазначає, що батько відповідачки мешкає в сусідньому під`їзді з позивачкою, має у власності трикімнатну квартиру одну з яких займає відповідачка, а спірна квартира є однокімнатною.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджуючих даних щодо звернення відповідачки до правоохоронних органів з приводу спірних відносин між сторонами, навпаки позивачка просила дочку повернутися, проте остання повідомила що вона не бажає проживати разом в однокімнатній квартирі і що вона бажає мешкати окремо від матері.

Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, які б вказували на поважність її відсутності у спірній квартирі понад один рік. Матеріали справи не мають жодних доказів її намагання повернутись до спірного житла до якого вона ніби не втратила інтерес.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2014 та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2014 позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8-9), в якій зареєстровані позивачка та відповідачка ОСОБА_2 , яка є дочкою позивачки (а.с. 10), що вбачається з довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01.12.2021 року № 11403, від 16.08.2022 року № 4216, виданих Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 11, 67, 111).

З матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 навчається за договором в Національному університеті «Чернігівська політехніка» на денній формі, початок навчання 01.09.2019, закінчення навчання 30.06.2023 (а.с. 47, 48, 81, 82, 118).

Згідно з актом про фактично проживаючих осіб від 16.08.2022, підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за зверненням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично за цією адресою не проживає з вересня 2020 року (а.с. 110).

Відмовляючи в задоволенні позову суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позову, оскільки суд встановив, що відповідачка не втратила інтерес до житлового приміщення, в якому тривалий час проживала, між сторонами щодо користування житлом наявний конфлікт, враховуючи обставини справи, покази свідків та пояснення відповідача, суд дійшов висновку, що визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням становитиме невиправдане втручання в її приватну сферу та буде порушувати право на повагу до житла.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Судом встановлено, що відповідачка є дочкою позивачки, яка зареєстрована у спірній квартирі на законних підставах, спірна квартира є єдиним житлом відповідачки, між сторонами існують конфліктні відносини, у результаті яких відповідачка позбавлена можливості проживати в квартирі, інтерес до спірної квартири не втратила, таким чином судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами існують конфліктні відносини з приводу користування спірним житлом, у спірний період відповідачка позбавлена була можливості вільно та безперешкодно користуватись квартирою, оскільки не мала ключа від вхідних дверей спірного житла, проте інтересу до спірної квартири не втратила, що підтвердила в своїх поясненнях наданих в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять підтверджуючих даних щодо звернення відповідачки до правоохоронних органів з приводу спірних відносин між сторонами у підтвердження перешкод користування спірною квартирою.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи скаржника про те, що батько відповідачки мешкає в сусідньому під`їзді з позивачкою, має у власності трикімнатну квартиру одну з яких займає відповідачка, а спірна квартира є однокімнатною, оскільки відповідно до ст. 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів щодо втрати інтересу до спірного житла, оскільки відповідачка фактично проживає у будинку, де заходиться спірна квартира, з пояснень сторін встановлено, що вона періодично проживає у батька або особи з якою співмешкає, що не заперечується сторонами, проте матеріали справи не містять даних щодо власників квартир, їх адреси, знаходження в цих квартирах речей відповідачки, а також будь-яких доказів щодо наявності права користування квартирами на будь-якій правовій підставі.

Судом першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України оцінено докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням наведеного, посилання апелянта як на підставу скасування рішення суду першої інстанції на те, що покази свідків зі сторони відповідача суперечать обставинам справи, суд у своєму рішенні не в повному обсязі відобразив покази свідків, та відобразив лише в тій частині, які підтримують лише сторону відповідача, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, і з врахуванням не підтвердження їх іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Встановивши, що відповідачка була вселена до спірної квартири на законних підставах, не проживала у квартирі з поважних причин, зокрема у зв`язку з відсутністю ключів від спірної квартири, ненадання яких позивачка не заперечувала, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, адже позивач не довела, що відповідач втратила інтерес до спірної квартири.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 07 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16.02.2023.

Головуючий Судді: