Справа № 307/32/22
Провадження № 2/307/11/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2023 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

за участі: секретаря судового засідання Ком`яті Н.А.

представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом про усунення перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення, знаття з реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із даного будинку, та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Тячівської громади зняти його з реєстраційного обліку.

Посилається на те, що вона є власником будинку. Разом з нею проживають та зареєстровані дочка з чотирма дітьми, яка вийшла заміж та зареєструвала в будинку свого чоловіка. 7 жовтня 2021 року вони розлучилися. Зять ОСОБА_3 1983 року народження відмовляється в добровільному порядку виїхати з будинку та змінити реєстрацію.

Оскільки відповідач проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, витрат на утримання будинку відповідач не має, а також права власності на частку теж не має.

Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити та отримати субсидію, бо декларація про доходи вимагає відображення кількості зареєстрованих осіб у будинку.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці зобов`язані на вимогу власника негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 48 Закону України «Про власність» та ст. 391 ЦК України власник вправі вимагати усунення будь-яких перешкод, пов`язаних з володінням, розпорядженням і використанням власністю.

Керуючись ст. 48 Закону України «Про власність», ч. 3 ст. 98 ЖК України, ст. 391 ЦК України, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 10, 11, 57, 88,179, 212-215, 218, вона як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном. (Зміст та пунктуація позовної заяви збережені).

Представниця позивачки у судовому засіаднні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встанолено, що ОСОБА_2 на праві пиватної власності належить житловий будинок, загальною плщею 67.4 м.кв., житловою 49.7 м.кв., по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Нересницької сільської ради № 920 від 12.11.2021 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_1 , має склад сім`ї: чоловіка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано рішенням Тячівського районного суду від 07.10.2021 року.

Позивачка просить суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 і зобов`язати Центр з надання адміністративних послуг Тячівської громади зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку.

Клопотання про залучення до справи Центр з надання адміністративних послуг Тячівської територіальної громади позивачка не подавала.

Частиною другою статті 64 ЖК України від 30.06.1983 року визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно до вимог статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Під час розгляду справи встанолено, що відповідач ОСОБА_3 вселився у житловий будинок АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника житлового будинку, після укладення шлюбу з донькою позивачки - ОСОБА_4 .

Сьомого жовтня 2021 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано, але у відповідності до ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами статті 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

З приписів ст. 76, чч. 1, 2 ст. 77, ст. 78, 79, ч. 2 ст. 80, чч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

На думку представниці позивачки заявлені позовни вимоги підверджуються рішенням суду від 17.11.2021 року про видачу обмежувального припису, де вказано що ОСОБА_3 заборонено перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_4 , по АДРЕСА_1 ; рпортом працівника Дубіського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 11.10.2020; талонами-повідомленнями про прийнятя і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, а саме про неправомірні дії ОСОБА_5 від 27.10.2020, 02.06.2022, 02.08.2022 та 08.02.2023 року.

Однак, вказані докази були надані нею після відкриття провадження по справі.

У позовній заяві посилання на ці докази відсутнє. Підставою позову вказано ті обставини, що ОСОБА_3 не сплачує комунальні платежі та не бере участі в утриманні житла. Його подальша реєстрація в будинку не дає їй можливості вільно розпоряджатися і користуватися майном, вона позбавлена можливості оформити та отримати субсидію.

Заяву про зміну підстав позову у строки та в порядку передбаченому ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивачка суду не подавала.

Відповідно до норм ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати доказ, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказів того, що позивачка намагалася вирішити з відповідачем питання про його розмір участі в витратах по утриманню будинку в порядку передбаченому ст. 156 ЖК України суду надано не було.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Судові витрати слід покласти на позивачку.

Керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 64, 116, 156 ЖК України від 30.06.1983 року, ст. 383 ЦК України від 16.01.2003 року суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 22.02.2023 року.

Головуючий В.І. Гримут