Провадження № 22-ц/801/376/2023; 22-ц/801/378/2023; 22-ц/801/380/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В.В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 рокуСправа № 127/29326/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

за участю секретаря Михайленко А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2022 року, повний текст якої складений 01.12.2022, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2022 року, повний текст якого складений 08.12.2022 та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2022 року, постановлених у приміщенні того ж суду під головуванням судді Антонюка В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя ,-

В с т а н о в и в :

У грудні 2020 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і стягнення грошової компенсації вартості майна. Вказала, що з 23.07.1999 по 04.12.2020 вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу вони придбали наступне майно: автомобіль KIA SEED, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 ; житловий будинок і земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0066 по АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно було куплене ними за кредитні кошти, отримані при оформленні кредитного договору,укладеного між відповідачем і банком, за яким вона виступає поручителем.

Рішенням Вінницького міського суду від 04.12.2020 року шлюб між ними було розірвано.

Посилаючись на те, що вона позбавлена права користування вищевказаним спільним майном, а здійснити його поділ у добровільному порядку відповідач відмовляється, просила суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості автомобіля марки KIA SEED, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 .

Визнати за нею право власності на:

- 1/2 частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (нині АДРЕСА_2 );

-1/2 вартості меблів та побутової техніки, якими облаштований зазначений житловий будинок;

-1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0066, розташованої по АДРЕСА_1 (нині АДРЕСА_2 );

Зобов`язати відповідача повернути їй особисті речі, що не є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, 3 пари сережок (у формі квітів, ланцюжків, імітації гвіздки), обручку, кільце у вигляді пелюстки, 2 вази, виготовлені з богемського скла з позолотою, шість позолочених ложок та шість позолочених виделок.

В ході підготовчого судового засідання ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю і просив визнати вищевказану земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами його особистою приватною власністю. Вказав, що зазначений житловий будинок та земельна ділянка, що придбані у 2010 році за ціною 105 000 доларів, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він розраховувався за них своїми особистими коштами, що складались з вартості належної йому на праві особистої приватної власності однокімнатної квартири 40 000 доларів США та взятої ним у ОСОБА_4 позики у розмірі 65 000 доларів США. Оскільки зазначене нерухоме майно, хоча і придбане за період шлюбу , однак за рахунок лише його власних коштів, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя і поділу не підлягає. Враховуючи вищевикладене і керуючись п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України, просив суд визнати спірні житловий будинок та земельну ділянку його особистою приватною власністю.

Ухвалою Вінницького міського суду від 23.04.2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом

У заяві про зміну предмета зустрічного позову від 28.07.2021 року ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності: на 29/42 частки вищевказаної земельної ділянки та на 29/42 частки вищевказаного житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами.

В заяві про зміну первісних позовних вимог від 27.10.2021 року ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь:

- грошову компенсацію у сумі 79 320 гривень, що складає 1/2 вартості транспортного засобу КІА CEED 2008р. VIN НОМЕР_1 ;

- грошову компенсацію у сумі 289 686 грн., що складає 1/2 вартості меблів та побутової техніки, якими облаштований спірний будинок, а саме:

телевізора «Sumsung» орієнтовною вартістю 10 000 грн., шкіряного меблевого гарнітура 3+2+1 орієнтовною вартістю 68 000 грн. , журнального стола орієнтовною вартістю 4100 грн, домашнього кінотеатра «Panasonic» орієнтовною вартістю 5300 грн, посудомийної машини «Indesit» орієнтовною вартістю 10 000 грн, холодильника «Атлант» орієнтовною вартістю 7200 грн, набору посуду «Luminarc» (2 набори) орієнтовною вартістю 2300 грн, кухонного комбайна «Moulinex» орієнтовною вартістю 3900 грн, мультиварки «Redmond» орієнтовною вартістю 6000 грн, чайника «Moulinex» орієнтовною вартістю 1100 грн, мікрохвильовки «Suturn» орієнтовною вартістю 3300 грн, телевізора «Sony» орієнтовною вартістю 12 000 грн, кухонного столу орієнтовною вартістю 5600 грн , плити орієнтовною вартістю -14000 грн, блендера «Braun» орієнтовною вартістю 1255 грн, мiксера «Sitaki» орієнтовною вартістю 217 грн, розкладного дивану орієнтовною вартістю 9000 грн, меблів робочої зони орієнтовною вартістю 3950 грн, комп`ютера і монітора «DELL» орієнтовною вартістю 13 000 грн, шафи - купе «трестворчетий» орієнтовною вартістю 19 350 грн, душової кабіни орієнтовною вартістю 11 000 грн, шкафчика орієнтовною вартістю 7000 грн, вмивальника орієнтовною вартістю 3000 грн, дзеркала орієнтовною вартістю - 1000 грн, ванної джакузі орієнтовною вартістю 14 000 грн, пральної машини «Indesit» орієнтовною вартістю 6300 грн , вмивальника орієнтовною вартістю 3000 грн, дзеркала орієнтовною вартістю 1000 грн, двоспального ліжка орієнтовною вартістю 10 000 грн, меблів орієнтовною вартістю 4000 грн, шафи для речей орієнтовною вартістю -5000 грн, музичного центру «Sharp» орієнтовною вартістю 1200 грн , двоспального ліжка орієнтовною вартістю 10 000 грн, шафи для речей орієнтовною вартістю 6000 грн., телевізора «Sumsung» орієнтовною вартістю 8 000 грн, комоду орієнтовною вартістю 4000 грн, кондиціонеру орієнтовною вартістю 25 000 грн, розкладного дивану орієнтовною вартістю 9000 грн, меблів орієнтовною вартістю 3000 грн, кондиціонеру орієнтовною вартістю 25 000 грн, системи опалення орієнтовною вартістю 65 000 грн, морозильної камери орієнтовною вартістю 10 800 грн, двох велосипедів орієнтовною вартістю 20 000 грн, палатки 3-х містної і двох спальних мішків орієнтовною вартістю 4500 грн , підвісного крісла «Кокон» орієнтовною вартістю 4300 грн, магнітофона Sony орієнтовною вартістю 2700 грн , пилососа «Philips» орієнтовною вартістю 6 000 грн, люстри орієнтовною вартістю 12 000 грн, гардини орієнтовною вартістю 25 000 грн, бесідки орієнтовною вартістю 34 000 грн, бензогенератора орієнтовною вартістю 19 000 грн , газонокосарки орієнтовною вартістю 5 000 грн. Також просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку та на 1/2 частку спірної земельної ділянки.

Ухвалою Вінницького міського суду від 29.07.2021 року накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0066, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду від 30.11.2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.223 , п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, в зв`язку з повторною неявкою належним чином повідомленого про дату, час та місце судових засідань ОСОБА_2 та його представника.

Рішенням Вінницького міського суду від 30.11.2022 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 79 320 грн, що становить 1/2 частку вартості транспортного засобу КІА СEED 2008 p.в. VIN НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 289 686 грн., що становить 1/2 частку вартості меблів та побутової техніки, якими облаштований житловий будинок АДРЕСА_1 (нині АДРЕСА_2 ). Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_2 ). Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: :02:002:0066, розташованої по АДРЕСА_1 (нині АДРЕСА_2 ). Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплаті судового збору в розмірі 11 951 грн.

В заяві про ухвалення додаткового рішення суду від 05.12.2022 року ОСОБА_1 просила суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 400 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду від 22.12.2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 400 грн судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а у справі постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та у стягненні з нього на користь останньої судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката відмовити. Також просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції від 30.11.2022 року про залишення без розгляду його зустрічної позовної заяви, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказав, що висновок суду про залишення його зустрічної позовної заяви без розгляду є безпідставним, оскільки суд повинен був розглянути цю позовну заяву у його відсутність на підставі поданих ним до матеріалів справи доказів. Суд не обгрунтував підстави визнання обов`язкової його явки в судове засідання і не звернув уваги на те, що ст. 257 ЦПК України передбачено право, а не обов`язок суду залишати позовну заяву без розгляду в разі повторної неявки в судове засідання позивача.

Зазначив, що в оскаржуваному рішенні суд не навів підстави для задоволення первісного позову та не врахував не надання позивачем доказів на підтвердження її права власності на 1/2 спірного будинку та земельної ділянки , а також доказів наявності і вартості рухомого майна у спірному будинку та вартості спірного автомобіля. Також не враховано, що при укладенні договорів купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки частина їх вартості у розмірі 40 000 доларів була сплачена ним особисто із власних коштів, отриманих ним від продажу належної йому квартири. Крім того, суд не врахував висновків Верховного суду України, викладених у постановах від 08.11.2017 року у справі №6-1447цс17, від 18.06.2018 року у справі №711/5108/17, відповідно до яких частка в спільному сумісному майні подружжя визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, в тому числі і за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу. Висновок суду про стягнення із нього грошової компенсації за меблі і побутову техніку є необгрунтованим, оскільки вартість всього переліченого майна визначена позивачем на власний розсуд, а не за дійсними ринковими цінами і доказів наявності вказаних меблів та техніки у спірному будинку не надано. Суд проігнорував надану ним експертну оцінку спірного автомобіля та безпідставно стягнув з нього грошову компенсацію за цей автомобіль на підставі наданих позивачем даних з Інтернету про вартість подібних автомобілей.

Постановляючи додаткове рішення, суд порушив вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки заява про ухвалення додаткового рішення була подана представником позивача з пропуском п`ятиденного строку після ухвалення основного рішення. Розмір стягнутих із нього за додатковим рішення суду судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката є неспівмірним зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, оскільки адвокат Дяковський О.С. не провів належної роботи із надання ОСОБА_1 професійної правничої допомоги. Суд не звернув увагу на відсутність у матеріалах справи документального підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, зокрема укладеного між ОСОБА_1 і адвокатом Дяковським О.С. договору на професійну правничу допомогу і розрахунку таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає ухвалу, рішення та додаткове рішення суду законними і обгрунтованими, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду, суд, керуючись ч.5 ст.223, п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, виходив з того, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи позивач за зустрічним позовом, явка якого в судові засідання визнана судом обов`язковою, неодноразово не з`являвся в судові засідання, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч.5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Системний аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку, що законодавець диференціює необхідність урахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, якою є неявка: першою чи повторною. Така диференціація обумовлена як необхідністю забезпечити дотримання прав позивача на участь у судовому засіданні у разі першої неявки за належного його повідомлення про час та місце судового засідання та поважності причин неявки, так і необхідністю введення певних обмежень з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, прав та інтересів іншої сторони - відповідача, який притягнутий до участі у справі позивачем, а тому саме останній має продемонструвати свій інтерес у як найскорішому розгляді справи, а отже зобов`язаний у розумні інтервали цікавитися провадженням у справі. Саме тому, повторна неявка позивача в судове засідання, незалежно від поважності її причин, дає суду підстави залишити позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Таким чином, зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами щоб не допустити затягування розгляду справи.

Такі висновки щодо застосування зазначених норм права викладені у постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі №558/9/18.

Як вбачається з матеріалів справи, в судові засідання, призначені на 01.02.2022, 28.04.2022, 07.06.2022 , 04.07.2022, 15.08.2022, 14.09.2022 року ОСОБА_2 та його представник адвокат Глівінська С.Й. не з`явились. Ухвалою Вінницького міського суду від 14.09.2022 року явку ОСОБА_2 в судове засідання призначене на 04.10.2022 року визнано обов`язковою для дачі особистих пояснень. Однак, незважаючи на зазначену ухвалу, в судове засідання 04.10.2022 року ОСОБА_2 знову не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, від його представника адвоката Глвіснської С.Й. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із оголошенням на території України воєнного стану та її перебуванням за межами України. Судове засідання було відкладено на 03.11.2022 року на 14 год. 30 хв. Ухвалою суду від 04.10.2022 року визнано явку ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 03.11.2022 року на 14:30 год., обов`язковою для дачі особистих пояснень суду. Однак, в судове засідання 03.11.2022 року, сторони знову не з`явились, представник ОСОБА_2 адвокат Глівінська С.Й. знову подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 на лікарняному, додатково просила наступне судове засідання провести в режимі відеоконференції. Судове засідання знову було відкладено на 30.11.2022 року. Ухвалою суду від 03.11.2022 року визнано явку ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 30.11.2022 року на 14:10 год. обов`язковою для дачі особистих пояснень суду, клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Глівінської С.Й. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. В судове засідання 30.11.2022 року ОСОБА_2 та його представник - адвокат Глівінська С.Й. не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили. При неодноразовій спробі зв`язатись із представником ОСОБА_2 - адвокатом Глівінською С.Й. в режимі відеоконференції, остання на зв`язок не вийшла. ОСОБА_2 жодних заяв чи клопотань до суду не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Клопотань про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи не заявляв.

Враховуючи викладене , неодноразові повторні неявки належним чином повідомленого позивача за зустрічним позовом в судові засідання, визнання судом його явки в ці засідання обов`язковою, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду в зв`язку повторною , неодноразовою неявкою належним чином повідомленого позивача в судове засідання

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині незаконності ухвали Вінницького міського суду від 30.11.2022 року про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви є безпідставними.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги в частині рішення та додаткового рішення суду, частково заслуговують на увагу.

Відповідно до змісту ч.ч.1,4 ст.265 ЦПК рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема ,мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Вказане рішення суду цим вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2020 року було розірвано. За час спільного проживання у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 20).

На підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2010 р. , ОСОБА_5 , як продавець, передала у власність ОСОБА_2 , як покупцю цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ціною 687 000 грн(т.1 а.с. 54).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2010, ОСОБА_2 купив у ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,1 га., кадастровий номер :02:002:0066, в межах згідно з планом, розташовану по АДРЕСА_1 за ціною 142 500 грн (т.1 а.с.56).

06.10.2010 року між ПАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/016858/2/1, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 499 600 грн. зі строком користування кредитними коштами до 03.10.2025 року включно (т.1 а.с.191-195).Поручителем ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором на підставі договору поруки №014/016858/2/1/2 від 06.10.2010 року виступила ОСОБА_1 , яка зобов`язалась перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за порушення ОСОБА_2 зобов`язань, що випливають з наведеного кредитного договору (т.1 а.с.199-202).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.09.2020 року вбачається, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.12-14).

З інформаційної довідки Регіонального сервісного центру МВС від 25.06.2020 року №31/26-392Аз вбачається, що з 29.03.2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль KIA SEED, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 (а.с.11).

На підтвердження вартості цього транспортного засобу позивач надала витяги із сайту «АвтоРіа», з яких вбачається що середня вартість данного автомобіля становить 6 040 дол. США, що в еквіваленті на курс гривні складає 158 610,40 грн. (т.2 а.с. 56-79).

Відповідно до інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2021 р., спірний житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2010 р. ( т.1 а.с. 35-36).

.На підтвердження наявності і вартості меблів та побутової техніки, якими облаштований спірний житловий будинок - 579 372 грн ОСОБА_1 надала фототаблиці меблів та побутової техніки ( Т. 2 а.с. 80-97).

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу нерухомого майна, суд керуючись ст. ст. 60, 63,69,70,71 СК України, ст. ст. 365, 368 ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року, виходив з того, що вказане позивачем нерухоме майно, що складається з житлового будинку та земельної ділянки, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України. Оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що зазначене нерухоме майно не є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частку вартості автомобіля та 1/2 частки вартості меблів та побутової техніки, суд виходив з того, що спірні автомобіль, меблі і побутова техніка є неподільними речами, спільно користуватись ними неможливо, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за це майно. Надані позивачем фото таблиці меблів та техніки та витяги із сайту «АвтоРіа» із зазначенням орієнтовної вартості спірного рухомого майна є належними, достатніми та допустимими доказами реальної вартості цього майна на час розгляду справи, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 1/2 вартості спірних автомобіля, меблів і побутової техніки.

Колегія суддів вважає, що з такими висновками погодитись не можна ,оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та застосував норми матеріального права ,а тому дійшов необгрунтованого висновку висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При цьому суд не врахував те, що відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК при оцінці доказів суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст. ст. 77-80 ЦПК України). Доказування не може грунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України)

Апеляційним судом встановлено, що з 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2020 року було розірвано (Т. 1 а.с. 20)

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04.06.2010 між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 був укладений договір про поділ спадкового майна, одержаного ними після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якого входили: житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельна ділянка, площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:005:0112, розташована на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області; автомобіль марки ВАЗ-21011 шасі (кузов) НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , причіп марки КРАЗ8138, д.н.з. НОМЕР_4 ; недоотримана пенсія у розмірі 885,70 грн. За п. 4 цього договору у приватну власність ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка, площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:005:0112, розташована на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Решта спадкового майна перейшла у приватну власність ОСОБА_6 (Т. 1 а.с. 59)

04.06.2010 між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 був укладений договір передачі відступного, за умовами якого ОСОБА_6 зобов`язався сплатити ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США у формі відступного від спадкування 1/2 частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1 а.с.58).

На підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2010 р. , ОСОБА_2 купив у ОСОБА_5 цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за ціною 687 000 грн(т.1 а.с. 54).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2010 ОСОБА_2 купив у ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,1000 га., кадастровий номер :02:002:0066, в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 за ціною 142 500 грн (т.1 а.с.56).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2010 року, укладеного ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 ,що являлась його особистою власністю за ціною 106 000 грн. (Т. 2 а.с.6)

06.10.2010 року між ПАТ «Ерсте Банк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/016858/2/1, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 499 600 грн. зі строком користування кредитними коштами до 03.10.2025 року включно (т.1 а.с.191-195).

Поручителем ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором на підставі договору поруки №014/016858/2/1/2 від 06.10.2010 року виступила ОСОБА_1 , яка зобов`язалась перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за порушення ОСОБА_2 зобов`язань, що випливають з наведеного кредитного договору (т.1 а.с.199-202).

Додатковою угодою №1 до вищевказаного кредитного договору, укладеною 06.06.2014 між ПАТ «Фідобанк» (правонаступником АТ «Ерсте Банк») і ОСОБА_2 , було визначено фіксовану ставку сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 21 % річних і введено штрафи за порушення умов кредитного договору (Т.1 а.с. 196)

Додатковою угодою №1 до вищевказаного договору поруки , укладеною 06.06.2014 між ПАТ «Фідобанк» (правонаступником АТ «Ерсте Банк») і ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , остання зобов`язалась перед ПАТ «Фідобанк» в повному обсязі солідарно відповідати за порушення ОСОБА_7 зобов`язань за зазначеним кредитним договором. (Т.1 а.с. 199).

В повідомленні про анулювання (прощення) частини боргу від 27.11.2014 року, ПУАТ «Фідобанк» повідомило ОСОБА_2 про те, що внаслідок погашення ним заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі 170 000 грн, залишок його заборгованості за цим договором у розмірі 45 984 грн припиняється прощенням боргу і банк в майбутньому не буде мати жодних претензій до нього щодо цієї заборгованості (Т. 2 а.с.10).

Постановою Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж м. Вінниця і Вінницького району Вінницької області» №401-VIII від 13.05.2015 року змінено межі м. Вінниця і Вінницького району ,внаслідок чого АДРЕСА_1 , на якій розташоване належне сторонам спірне майно, була приєднана до території м. Вінниці.

Рішенням 7 сесії 7 скликання Вінницької міської ради №246 від 29.04.2016 року вул. Зяньковецька бувшої Луко-Мелешківської сільської громади було перейменовано на вул. Соломії Крушельницької м. Вінниці.

Відповідно до наданого ОСОБА_2 звіту №64/21 від 25.11.2021 про незалежну оцінку ринкової вартості автомобіля, здійсненого незалежним оцінювачем ОСОБА_8 ринкова вартість спірного автомобіля з врахуванням його комплектності, фактичного технічного зносу та без врахування податку на додану вартість становить 104 920 грн. (Т. 2 а.с 103-108).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 77-80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При оцінці доказів суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України)

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (частина 1).

За правилами частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

До такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний суд у постанові від 08.11.2017 року у справі №6-1447цс17.

Суд належним чином вказаного не врахував, докази у справі не проаналізував , положень ст.ст.71,ч.7 ст.57 СК України не застосував і помилково визначив ,що частки сторін у праві на будинок є рівними, а також не врахував , що спільне майно ділиться між сторонами лише за наявністю його на час поділу і в натурі, а не шляхом стягнення грошової компенсації ,на яку відсутня згода іншої сторони.

Аналізуючи докази у справі вбачається, що перебуваючи у шлюбі з позивачем , відповідач ОСОБА_2 у день придбання спірного будинку і земельної ділянки 06.10.2010 року продав ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , що являлась його особистою власністю за ціною 106 000 грн. і купив у ОСОБА_5 цілий житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за 687 000 грн по АДРЕСА_1 ,а також земельну ділянку, площею 0,1000 га., кадастровий номер :02:002:0066 по за цією ж адресою за 142 500 грн.,загальною вартістю 829 500 грн.

На підставі викладеного ,суд вважає, що посилання відповідача на те, що у придбання вказаної нерухомості подружжям були вкладені його особисті кошти заслуговують на увагу, а тому частка у цьому майні, відповідно до розміру його внеску, є його особистою приватною власністю.

При цьому колегія суддів не може взяти до уваги оцінку ним вказаного внеску в розмірі 40000 доларів, оскільки вона не підтверджується допустимими, достовірними і достатніми доказами, а з достовірного доказу нотаріально посвідченої угоди від 06.10.2010 року вбачається, що квартира ним була продана ОСОБА_5 за 106 000 грн., що складає 12,87 % від загальної суми придбаної нерухомості і саме така частка у цій нерухомості є його особистою приватною власністю і підлягає виключенню із поділу ,як спільного сумісного майна подружжя.

Доводи ОСОБА_2 про те, що на придбання майна він витратив особисті приватні кошти, які він отримав у позику від ОСОБА_4 за борговою розпискою від 30.09.2010 не заслуговують на увагу, оскільки витрати цих котів саме на придбання квартири не підтверджені допустимими, достовірними і достатніми доказами .

Крім того, станом на час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_2 не надано доказів про повернення ним ОСОБА_4 всієї суми позики, що свідчило б про те, що ці кошти є особистою приватною власністю відповідача.

Згідно ухвали Вінницького міського суду від 22.03.2021 у провадженні суду розглядається позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики ,у якій відповідачем за позикою являється і ОСОБА_1 . На час розгляду справи рішення суду ,яким у позові до ОСОБА_1 відмовлено , не ухвалене, а отже вважати ,що позичені кошти являлись особистою власністю ,а не пішли на потреби сім`ї ,відсутні підстави.

Також необгрунтовані посилання ОСОБА_2 на те ,що на придбання майна ним було витрачено кредитні кошти у сумі 499 600 грн за особисто укладеним ним в день придбання нерухомого 06.10.2010 кредитним договором з ПАТ «Ерсте Банк» Як вбачається з матеріалів справи , кредитний договір укладався відповідачем у період шлюбу, позивач ОСОБА_1 за даним кредитним договором виступила поручителем ОСОБА_2 і зобов`язалась солідарно нести відповідальність разом із відповідачем. ОСОБА_2 не надано доказів про те, що дані кошти пішли не на потреби сім`ї і обов`язок повернення коштів несе він особисто.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що безспірний розмір особистих приватних коштів, вкладених відповідачем у придбання спірного нерухомого майна складається лише із вартості проданої ним квартири, що перебувала у його особистій власності , і становить 106 000 грн., а решта суми загальної вартості цього майна 723 500 грн. (825 500 грн.- 106 000 грн) є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках на підставі ч. 1 ст. 70 СК України.

Відтак, враховуючи частку особистих приватних коштів, вкладених відповідачем у придбання спірного нерухомого майна, частка особистої приватної власності відповідача у спірному нерухомому майні складає 12,87 %, а частка спільної сумісної власності сторін складає - 87,13 % , з яких частка позивача складає 43,56 % .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і при поділі спірного нерухомого майна позивачу підлягає виділу із визнанням права власності 4356/100 частка у спірному нерухомому майні із залишенням 5644/100 його частки у власності відповідача .

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, вкладення відповідачем особистих приватних коштів у придбання спірного нерухомого майна не врахував, в зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку про виділ ОСОБА_1 і визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Разом із тим, як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частку меблів і побутової техніки, якими облаштований спірний житловий будинок, позивач не надала суду достовірних, достатніх та допустимих доказів наявності зазначеного нею майна на час припинення спільного ведення господарства із відповідачем та його вартості. Звіту про проведення експертного товарознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості зазначеного рухомого майна позивач суду не надала, із клопотанням про опис спірного рухомого майна та накладення на нього арешту , призначення оціночної експертизи не зверталась. Надані позивачем до заяви про зміну позовних вимог фотографії і фототаблиці меблів та побутової техніки не можуть свідчити про їх наявність у сторін на час припинення спільного проживання ,їх приналежність сторонам, дійсну вартість, оскільки походження вказаних фотографій є невідомим ,фототаблиці із різних інтернет- ресурсів, а тому не являються достовірними, достатніми та допустимими доказами як обсягу спільно нажитого рухомого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства, так і його дійної вартості , проти яких заперечував відповідач.

Враховуючи ненадання позивачем і відсутність у матеріалах справи доказів про наявність у спірному житловому будинку вказаних позивачем меблів та побутової техніки та їх вартості, заперечення відповідача проти їх наявності цих речей у складі їх майна подружжя і проти стягнення з нього грошової компенсації за половину його вартості, колегія суддів вважає, що у суду були відсутні підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частку їх вартості ,а тому позовні вимоги у цій частині є безпідставними і не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності.

Тому, доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про стягнення із ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 частку вартості меблів та побутової техніки, заслуговують на увагу, рішення суду в цій частині є необгрунтованим і у задоволенні цих вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частки вартості спірного автомобіля у розмірі 79 320 грн, суд визначив ринкову вартість цього автомобіля на підставі наданих позивачем витягів із сайту «АвтоРіа» про середню ринкову вартість подібних автомобілів, при цьому безпідставно не взяв до уваги наданий відповідачем звіт №64/21 від 25.11.2021 ,здійснений незалежним оцінювачем ОСОБА_8 про оцінку ринкової вартості спірного автомобіля.

Як вбачається з вищевказаного звіту, проведеного незалежним оцінювачем ОСОБА_8 , ринкова вартість спірного автомобіля станом на 25.11.2022 з врахуванням його комплектності, фактичного технічного зносу та без врахування податку на додану вартість становила 104 920 грн.

Оцінюючи надані сторонами докази щодо дійсної вартості спірного автомобіля, колегія суддів вважає, що саме вказаний звіт є належним і достовірним доказом такої вартості , який суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, оскільки оцінка здійснювалась незалежним оцінювачем і саме конкретного автомобіля з врахуванням його конкретного технічного стану, комплектності , фізичного зносу ,а не приблизних цін на схожі автомобілі на сайті інтернет-ресурсу .

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за спірний автомобіль у розмірі 79 320 грн. також не можна визнати обгрунтованим ,а, враховуючи неподільність автомобіля як окремого коштовного майна та того, що заперечення відповідача проти цієї частини вимог стосуються лише оцінки автомобіля позивачем, колегія суддів вважає, що відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація його оцінки , наданої відповідачем у звіті ,у розмірі 52 460 грн із залишенням автомобіля у власності ОСОБА_2 .

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 заслуговують на увагу і суд дійшов необгрунтованого висновку про повне задоволення вимог позивача ,колегія суддів вважає ,що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позову частково ,виділу позивачу 4356/100 частки у спірному нерухомому майні із залишенням 5644/100 його частки у власності відповідача, стягненні на її користь 52 460 грн грошової компенсації за половину дійсної вартості автомобіля і відмови у задоволенні вимог в частині решти рухомого майна за недоведеністю.

Стягуючи додатковим рішенням витрати на правничу допомогу частково , суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні суми відшкодування необхідно враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та часткового задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, суд виходив із того, що заявлені представником позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 400 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи і виконаних адвокатом Дяковським О.С. роботами , оскільки зазначена вартість його участі в судових засіданнях 03.10.2022 і 04.10.2022 року складає 7000 грн., проте у зазначені дні судові засідання не проводились, а тому відшкодування цих коштів є безпідставним. Тому суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 400 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про ухвалення додаткового рішення була подана представником позивача з пропуском п`ятиденного строку після ухвалення основного рішення, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки рішення Вінницького міського суду у даній було ухвалено 30.11.2022 року, останнім днем для подачі заяви про стягнення судових витрат являлось 05.12.2022 року (робочий день).

Як вбачається з матеріалів справи, з заявою про ухвалення додаткового рішення у даній справі ОСОБА_1 звернулась 05.12.2022 року, тобто у межах визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України п`ятиденного строку.

Оцінивши співмірність витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом Дяковським О.С. робіт, враховуючи тривалість розгляду справи, колегія суддів вважає, що суд дійшов обгрунтованого висновку про часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу і зменшення їх розміру до 13 400 грн.

Враховуючи викладене і ухвалення апеляційним судом нового рішення по суті позовних вимог , колегія суддів вважає при вирішенні питання перерозподілу судових витрат також виходити із вказаної суми витрат на професійну правничу допомогу ,як обгрунтованої.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані х розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки, апеляційним судом скасовано і позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, додаткове рішення суду також підлягає скасуванню ,а судові витрати перерозподілу апеляційним судом пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вартість задоволених позовних вимог ОСОБА_1 411 830 грн. до заявленої нею до поділу 1/2 вартості спільного майна подружжя - 783 756 грн у процентному співвідношенні -52 %, а також понесені сторонами судові витрати ( у ОСОБА_1 -13 400 грн правнича доп. +11 951 грн суд. збору ,у ОСОБА_2 - 18 464 суд збору) , шляхом взаємозаліку судових витрат, які підлягали стягненню на користь кожної із сторін, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4320 грн різниці судових витрат у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та необгрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі , рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню частково з ухваленням колегією суддів нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2022 року про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, - залишити без змін.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30.11.2022 року і додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя і стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 4356/100 частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , залишивши 5644/100 його частку у власності ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 4356/100 частку земельної ділянки, площею 0,1000 га., кадастровий номер :02:002:0066, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, залишивши 5644/100 її частку у власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля KIA SEED, 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_1 у розмірі 52 460 грн, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_2 .

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4320 грн різниці судових витрат у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.