Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Усатової І.А., за участю секретаря - Омелько Г.Т., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" про визнання неправомірною вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся 16.10.2018 до суду з позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» про визнання неправомірною вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та просить визнати неправомірною вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором № 17-816-193307 від 16.08.2017.

Зазначає, що у травні місяці 2018 року на його ім`я надійшов лист від відправника а/с №10 м. Київ, 03300 та у даному листі було наступне: незавірена належним чином копія повідомлення ТОВ «Прості займи» про відступлення права вимоги від 12.06.2018 та повідомлення вимога по кредитному договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» від16.08.2017 №07.

У повідомленні ТОВ «Прості займи» про відступлення права вимоги зазначено, що на підставі договору відступлення права вимоги № 1-ЗП від 11.05.2018 між ТОВ «Прості займи» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» право вимоги заборгованості відступлене ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» заборгованість по кредитному договору № 17-816-193307 від 16.08.2017перед ТОВ «Прості займи» на дату відступлення склала 16818,24 грн. та новим кредитором з 11.05.2018 стало ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал».

Також зазначає, що у повідомленні - вимозі зазначено, що у зв`язку з невиконанням ним зобов`язань по договору, відповідач набув право грошової вимоги за договором, що був укладений між ним та ТОВ «Служба миттєвого кредитування».

Вважає вимогу відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 17-816-193307 від 16.08.2017 неправомірною оскільки не укладав даний кредитний договір, відповідачем не доведено факт отримання кредиту, не наданні первинні документи , у листі не міститься належний розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Просить задовольнити позов та стягнути судовий збір.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 03.09.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав копію позовної заяви з додатками 30.05.2022.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами.

Оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням зазначених норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Крім того, за вимогами ЦПК України належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням статті 51 ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» зазначає, що у травні місяці 2018 року на його ім`я надійшов лист від відправника а/с №10 м. Київ, 03300 та у даному листі було наступне : незавірена належним чином копія повідомлення ТОВ «Прості займи» про відступлення права вимоги від 12.06.2018 та повідомлення вимога про кредитному договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» від16.08.2017 №07.

У повідомленні ТОВ «Прості займи» про відступлення права вимоги зазначено, що на підставі договору відступлення права вимоги № 1-ЗП від 11.05.2018 між ТОВ «Прості займи» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» право вимоги заборгованості відступлене ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» заборгованість по кредитному договору № 17-816-193307 від 16.08.2017перед ТОВ «Прості займи» на дату відступлення склала 16818,24 грн. Та новим кредитором з 11.05.2018 стало ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал».

Також зазначає, що у повідомленні - вимозі зазначено,що у зв`язку з невиконанням ним зобов`язань по договору відповідач набув право грошової вимоги за договором, що був укладений між ним та ТОВ «Служба миттєвого кредитування».

Вважає вимогу відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 17-816-193307 від 16.08.2017 неправомірною оскільки не укладав даний кредитний договір, відповідачем не доведено факт отримання кредиту, не наданні первинні документи , у листі не міститься належний розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачу на його адресу надійшов лист від відправника а/с №10 м. Київ, 03300.

Також матеріали справи містять копію повідомлення ТОВ «Прості займи» про відступлення права вимоги від 11.05.2018 та повідомлення вимогу по кредитному договору ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» від 16.08.2017 №07.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Судом встановлено, що на момент розгляду даної справи не було встановлено та визнано факту відсутності кредитного договору, договір не було визнано недійсним у судовому порядку, у матеріалах справи відсутні докази того, що, взагалі, лист у якому містилися вказані повідомлення направлявся відповідачем.

Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували також існування вказаних договорів відступлення права вимоги .

Позивач до суду з клопотаннями не звертався, докази витребувати не просив.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - капітал» про визнання неправомірною вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 17-816-193307 від 16.08.2017.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст.15,16, 18 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-81, 141, 206, 258, 259, 263-265, 168, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.