КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1756/2023 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 1 533 720,00 грн, що еквівалентно 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору, строком до 12 години ранку 11 березня 2017 року.

11 листопада 2016 року між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання відсотків, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Сторони узгодили, що погашення позики та процентів відбувається відповідно до графіка розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.

11 листопада 2016 року між сторонами укладено договір іпотеки.

Крім того, в забезпечення умов договору позики 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 виступила поручителем та зобов`язалась у повному обсязі відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3 , що випливають з договору позики від 11 листопада 2016 року.

Посилався на те, що ОСОБА_3 не здійснював своєчасно встановлені договором позики платежі щодо погашення позики і відсотків, відповідачам неодноразово вручались та надсилались претензії, які залишилися невиконаними.

Оскільки грошові кошти до цього часу не повернуті, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів відсотки за користування позикою у розмірі 1 449 365 грн 40 коп., пеню у розмірі 7 829 333 грн 86 коп., інфляційні втрати у розмірі 629 667 грн 48 коп., 3 % річних у розмірі 419 923 грн 90 коп.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на те, що укладаючи договір позики та додаткові до нього договори, відповідач ОСОБА_3 самостійно погодився на те, що нарахування процентів не зупиняється після закінчення строку надання позики (згідно п. 3.6 Додаткового договору від 11 листопада 2016 року до Договору позики від 11 листопада 2016 року).

Крім того, посилається , що згідно положень статті 1048 ЦК України сторони погодили, що проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Зазначає, що позивачем не пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення пені на тіло позики, оскільки п. 10.1 додаткового договору до договору позики встановлено, що строк дії цього договору становить два фактичні місяці, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків, прийнятих ними за цим договором; пунктом 3.6 додаткового договору до договору позики сторони при укладенні договору домовились про те, що нарахування процентів не зупиняється після закінчення строку надання позики та продовжується протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами.

Посилається на те, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні витрат від інфляції з підстав того, що позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також в іноземній валюті, є помилковим, оскільки відповідно до умов договору позики та додаткових до нього договорів позикодавець передав позичальнику грошову суму у гривні.

Вказує на те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що стягнення 3% річних обґрунтовано виключно договором позики, а не нормами частини другої статті 625 ЦК України.

Вказана апеляційна скарга вже була предметом розгляду в апеляційному суді.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задоволено частково, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року - змінено шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, постанову Київського апеляційного судувід 06 липня 2021 року - скасовано у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак позовні вимоги у частині стягнення 3% річних ОСОБА_1 обґрунтовував саме умовами договору позики, а не нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 1 533 720,00 грн, що еквівалентно 60 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11 березня 2017 року.

11 листопада 2016 року між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики.

Того ж дня, 11 листопада 2016 року сторони уклали договір іпотеки.

Крім того, в забезпечення умов договору позики 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_3 , що випливають з договору позики від 11 листопада 2016 року.

У пункті 3.1 додаткового договору до договору позики від 11 листопада 2016 року встановлено право позикодавця на отримання відсотків, що становить 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Відсотки нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Відповідно до пункту 3.2. договору нарахування процентів за цим договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році. Кількість днів у році приймається за 360.

Згідно п. 4 договору позики від 11 листопада 2016 року у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 7.3 додаткового договору до договору позики у разі несвоєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого Графіком розрахунків, позикодавець нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу.

У зв`язку з невиконанням відповідачем у повному обсязі умов договору позики позивач звертався до суду з позовом про стягнення боргу, який рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі № 754/16771/17 - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача неповернуту позику у розмірі 1 533 720,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 294 474 грн 24 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року частково скасовано, відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, стягнуто з відповідачів на користь позивача 6 142 280,00 грн, з яких проценти за користування позикою - 1 875 279 грн 44 коп, 3 % річних - 91 140 грн 76 коп, пеня - 3 409 000,00 грн, штраф - 766 860,00 грн.

При зверненні з позовом ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсотки за користування позикою у розмірі 1 449 365,40 грн, пеню у розмірі 7 829 333,86 грн, інфляційні втрати у розмірі 629 667,48 грн, 3 % річних у розмірі 419 923,90 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року - скасовано у частині позовних вимог про стягнення 3% річних та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних, апеляційний суд вказав, що позивач просив стягнути 3 % річних відповідно до пункту 4 абзацу 2 договору позики, натомість положення ч.2 ст 625 ЦК України позивач вказав у новому розрахунку заборгованості і не звертався із заявою про зміну підстав позову.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення 3% річних Верховний Суд вказав, що для правильного вирішення цього спору необхідно встановити за який період позивачем нараховані 3% річних у розмірі 419 923 грн 90 коп. та перевірити чи не були ці позовні вимоги або їх частина предметом розгляду в інших справах між тими самими сторонами.

При вирішенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Аналіз позовної заяви свідчить, що при обґрунтуванні позовної вимоги про стягнення 3 % річних ОСОБА_1 посилався на положення ч.2 ст. 625 ЦК України (а.с. 4-5, т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18 (провадження № 61-7659св21) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі. […] суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних відносин та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, а саме положення частини другої статті 625 ЦК України.

Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 жовтня 2022 року зазначив наступне: «аналіз позовної заяви свідчить, що при обґрунтуванні позовної вимоги про стягнення 3 % річних ОСОБА_1 посилався на положення частини другої статті 625 ЦК України (а.с.4-5, т.1)».

Предметом розгляду у справі № 754/16771/17 було стягнення з відповідачів неповернутої позики, відсотків за користування позики, інфляційних втрат, та штрафу в розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики і 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 04 березня 2019 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року, постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року з відповідачів стягнуто 1 533 720,00 грн неповернутої позики та 3 % річних у розмірі 91 140 грн 76 коп. за період з 12 березня 2017 року по 04 березня 2019 року.

У справі № 754/15314/19 предметом розгляду було стягнення з відповідачів неустойки, штрафу та 3 % річних за період з 18 березня 2017 року по 22 жовтня 2019 року, однак за невиконання іншого договору позики, який було укладено 17 жовтня 2016 року.

Предметом розгляду у справі № 754/8484/21 було стягнення з відповідачів 3 % річних за період з 26 вересня 2019 року по 27 вересня 2020 року за невиконання постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 754/16773/17, яка постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2020 року - залишена без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 754/16773/17 з відповідачів стягнута заборгованість по іншому договору позики, який було укладено 17 жовтня 2016 року.

Отже, у зв`язку з неналежним виконанням договору позики від 11 листопада 2016 року з відповідачів рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року, постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року стягнуто 1 533 720 грн неповернутої позики та 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 04 березня 2019 року у розмірі 91 140 грн 76 коп.

Всього з відповідачів стягнуто 1 624 860 грн 76 коп.

У позовних вимогах у даній справі 3 % річних розраховувались за період з 05 березня 2019 року по 05 грудня 2020 року від заборгованості в розмірі 7 970 474 грн 44 коп.

При цьому розмір заборгованості визначався до винесення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 серпня 2022 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києві від 24 грудня 2019 року, постанови Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі № 754/16771/17.

Отже, оскільки рішеннями у справі № 754/16771/17 з відповідачів стягнуто 1 624 860 грн 76 коп., тому 3% річних за період з 05 березня 2019 року по 05 грудня 2020 року з цієї суми складають 85 605 грн 68 коп. (1 624 860 грн 76 коп х 3 % х 641 /365).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3% річних - скасувати.

Постановити в цій частині вимог нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 85 605 грн 68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді