КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/9721/22 Головуючий у І інстанції - Коваленко І.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1005/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частку квартири, -

установив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала на розгляді справа за вказаним вище позовом.

У жовтні 2022 року позивачка звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення вказаного позову.

Заяву обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла донька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу: ОСОБА_4 ).

На момент настання смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно у вигляді квартир, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 .

23 вересня 2022 року з метою оформлення вищевказаної спадщини ОСОБА_1 звернулась до ПН КМНО Антипової Т.В. та подала заяву про прийняття спадщини.

Однак, у зв`язку із пропущенням строку прийняття спадщини, позивачу було відмовлено нотаріусом Антиповою Т.В. у вчинені нотаріальної дії.

Дане майно було успадковане сином ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що вона, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживала на момент смерті у цій квартирі разом з донькою - ОСОБА_4 .

З вищенаведеного вбачається, що позивачка постійно проживала разом зі спадкодавцем - ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

ОСОБА_1 не заявляла відмову про прийняття спадщини, а отже прийняла її.

На сьогоднішній момент позивачці від відповідача надходять звернення в усній та письмовій формі з приводу продажу спірних квартир.

16 вересня 2022 року ОСОБА_2 у приватному листуванні через застосунок «Viber» з мобільного номеру НОМЕР_1 повідомляє про можливість розпоряджатися на власний розсуд вищезазначеним майном.

Просила накласти арешт на квартиру загальною площею - 60,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладання арешту - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека (ризик) ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам.

Разом із заявою про забезпечення позову, позивача було приєднано докази, які підтверджують, що відповідач справді має намір відчужити спірні квартири, щоб в подальшому унеможливити виконання рішення суду у справі, якщо таке буде ухвалено на користь позивача.

Просила, скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким її заяву про забезпечення позову задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обрані позивачем заходи забезпечення позову є неспівмірними з вимогами позовної заяви та позивачем заявлено недостатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі того, що заявником не надано доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, таких наприклад як підготовчі дії до реалізації спірної нерухомості.

З висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову колегія суддів погоджується.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з мотивами прийнятого судом першої інстанції рішення та вважає, що воно підлягає зміні в частині саме мотивів для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 151 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може суттєво утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Забезпечення позову - це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Відповідно до змісту п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, у якій судом касаційної інстанції розтлумачено схожі правовідносини, - «забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду».

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Як встановлено, позивачем не надано доказів в частині того, кому на даний час належить квартира по АДРЕСА_1 та квартира по АДРЕСА_2 , на яку вона просить накласти арешт, а також зокрема, яке відношення до даної квартири станом на час звернення до суду має відповідач ОСОБА_2 .

Отже, з метою запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів (накладення арешту на спірне помешкання) прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувану ухвалу слід змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст.367,376, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба