РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 року м. Мукачево Справа №303/291/21

2/303/48/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2

до відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 228500,00 грн., а також нарахованих на вказану суму 58492,19 грн. інфляційних витрат, 7042,81 грн. 3 % річних та 81095,60 грн. пені у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування за рахунок відповідача шкоди, пов`язаної з пошкодженням належного позивачу транспортного засобу марки «Skoda Karoq», номерний знак НОМЕР_1 (надалі - Автомобіль), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), що мала місце 07.11.2020 о 15 год. 30 хв, на автодорозі М-06, 757 км. с. Карпати Мукачівського району Закарпатської області. Внаслідок винних дій ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» (ПАТ «СГ «ТАС») було завдано шкоди майну позивача, яке перебуває в його власності на суму 470990,59 грн., що підтверджується відповідними фінансово бухгалтерськими документами.

У поданому на розгляд суду позові наголошено на тому, що позивач своєчасно повідомив страховика винної особи про ДТП (13.11.2020), а також (05.11.2021) подав заяву до ПАТ «СГ «ТАС» про виплату страхового відшкодування із зазначенням всіх понесених витрат з ремонту Автомобіля, яке провело ДП «Базіс авто» на загальну суму 474290,00 грн.

25.11.2021 року ПАТ «СГ «ТАС» було прийнято рішення про відмову у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування, у зв`язку з ненаданням ним транспортного засобу для проведення огляду, та не повідомлення місця знаходження пошкодженого майна.

Позивач вважає рішення страхової компанії щодо відмови у виплаті страхового відшкодування незаконним, тому просить захистити свої права в судовому порядку.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 6, 22, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому висловив свою незгоду із заявленим позовом, оскільки позивач порушив порядок отримання страхового відшкодування визначений спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що призвело до неможливості ПАТ «СГ «ТАС» визначити розмір заподіяної шкоди, а отже відмова у страховому відшкодуванні була законною. Вимогу позивача про відшкодування 228500,00 грн. вважає необґрунтованою оскільки позивач просить стягнути шкоду не провівши належної оцінки для визначення розміру шкоди, як того вимагає закон. Також просить застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення неустойки (штрафу, пені) згідно пункту першого частини другої статті 258 Цивільного кодексу України.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд приходить до наступного висновку.

На підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2020 року по справі №303/6738/20, яка набула законної сили 08.12.2020 (а.с. 94) ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Фактичні обставини скоєного ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, мали місце «07.11.2020 о 15 год. 30 хв., на автодорозі М-06, 757 км. с. Карпати, де ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки «Opel Vivaro» державний номерний знак НОМЕР_2 , не був уважний, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Skoda Karoq», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 який рухався попереду…».

Відповідно до частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В межах судового розгляду даної справи, позивач просить стягнути з відповідача повний розмір суми страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика, а саме вартість проведених ремонтних робіт автомобіля, а також нараховані на вказану суму пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, інфляційні втрати, а також три відсотки річних.

Доводячи перед судом підставність своїх позовних вимог ОСОБА_1 у якості доказів на підтвердження розміру завданої йому майнової шкоди просив прийняти до уваги: рахунок фактуру від 23.02.2021 №БА-00000452 на суму 498255,20 грн.; акт виконаних робіт від 31.05.2021 №БА-00001434 на суму 443864,69 грн. (а.с. 22-30), а також квитанції від 25.02.2021 №31067040 на суму 330000,00 грн. за ремонт автомобіля та від 29.09.2021 №1 на суму 113864,70 грн. за автозапчастини. (а.с. 31, 33).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з положеннями ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України .

За змістом п. 8 частини другої ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Із спірних правовідносин вбачається, що такі підпадають під дію відносин визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» та положенням статей 1187 Цивільного кодексу України.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з положеннями частини першої ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На практичну реалізацію положень ст. 1166 Цивільного кодексу України спрямовані і приписи п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якими передбачено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин є також положення частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Фактичні дані по справі свідчать про те, що на момент вчинення ДТП у винної особи був у наявності дійсний страховий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27.10.2020 №АР8668172, виданий АТ «СГ «ТАС» (а.с. 100). Сума страхового відшкодування за шкоду завдану майну складала 130000,00 грн., з франшизою у розмірі 1500,00 грн.

Крім того, на підставі Договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків ( ОСОБА_4 ) було додатково застраховано відповідальність ОСОБА_5 на суму 50000,00 грн. (а.с. 100 зворот).

Приймаючи до уваги такі фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з приписами п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до підпункту 31.1.4 пункту 31.1 статті 31 Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

В свою чергу страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 статті 31 Закону). Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2 статті 34 Закону).

Згідно з пунктом 34.3 статті 34 Закону, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про стягнення з відповідача страхового відшкодування.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «СГ ТАС» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі п.п. 37.1.3 ст.37 ЗаконуУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто у зв`язку з невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Отже, розмір матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним та достовірним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами) (надалі - Методика).

Саме такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц.

Пунктом 2.4 Методики передбачено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Отже, посилання представника позивача на акт виконаних робіт, рахунок-фактуру та квитанції, видані ДП «Базіс Авто», у якості доказів на підтвердження завданої майнової шкоди ОСОБА_1 , судом відхиляються, оскільки ці документи вказують лише на витрати, понесені у зв`язку з ремонтом автомобіля та не містить даних про коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу, а також не підтверджують факту заподіяння механічних пошкоджень Автомобілю саме за наслідками ДТП, на вказану позивачем суму.

У спірній по справі ситуації, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати страхового відшкодування, а саме належним чином проведеної оцінки пошкоджень належного йому транспортного засобу.

За таких обставин справи, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо необхідності відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів оціненої шкоди майну ОСОБА_1 .

В межах судового розгляду справи ні позивачем, ні його представником не було подано клопотань щодо призначення по справі тих, чи інших експертних досліджень для встановлення реального майнового збитку за наслідками ДТП.

По відношенню до ситуації, яка склалася по справі, суд наголошує на тому, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України).

В свою чергу, ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України містить нормативне правило відносного того, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, позивач не довів належними та достовірними доказами розмір завданого йому матеріального збитку.

Будь які інші фактичні дані, які б свідчили про наявність оціненої шкоди майну позивача, в матеріалах справи є відсутніми.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування слід відмовити.

З огляду на вказаний висновок суду, задоволенню не підлягають також і похідні позовні вимоги: про стягнення із страхової компанії 3 % річних, інфляційних витрат, а також пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, у зв`язку з відсутністю фактичної бази для їх нарахування та перевірки правильності їх обрахунку.

Не підлягає також і задоволенню клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог позивача строків позовної давності, оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 273, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2 - відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ),

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» (03062, м. Київ, проспект Перемоги, 65, ).

Суддя В.В. Кость