Справа № 161/1691/21 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/216/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Ганжа М І.,

з участю представників відповідачів Рішка А. В., Мельник О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора та Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника Офісу Генерального прокурора Цимбалістого Тараса Олеговича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що Держава Україна в особі Офісу Генерального прокурора та Міністерства юстиції України допустила неправомірні дії та бездіяльність службових осіб цих органів, а саме не забезпечила ефективного засобу захисту її прав, порушених кримінальними правопорушеннями, відомості про які були внесені за її заявами до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №0000037, №0000065, №000124, №000125, №0000126, у яких вона являється потерпілою стороною.

Подані нею Генеральному прокурору України скарги на бездіяльність керівника Волинської обласної прокуратури службові особи Офісу Генерального прокурора скеровують для розгляду керівнику Волинської обласної прокуратури, тобто особі, чиї рішення, дії і бездіяльність вона оскаржує.

Статтею 8 Закону «Про прокуратуру» на Офіс Генерального прокурора покладається організація та координація діяльності усіх органів прокуратури.

У Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій і установ відсутня інформація щодо юридичної особи Луцька місцева прокуратура, а відтак службові особи Луцької місцевої прокуратури не наділені повноваженнями використовувати офіційний бланк з відтиском зображення Державного Герба України, у тому числі для складання процесуальних документів.

Її неодноразові звернення до Міністерства юстиції України не досягли жодного адекватного реагування, правопорушення не припинено, службові особи Луцької місцевої прокуратури продовжують використовувати офіційний бланк із зображенням Державного Герба України при тому, що Луцька місцева прокуратура не утворена як юридична особа.

Досудові розслідування у названих нею кримінальних провадженнях є неефективними в цілому, Держава не створила ефективний засіб захисту порушеного права.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань, починаючи з 28.06.1996, вважає, що у неї виникло право на стягнення справедливої компенсації з Держави Україна.

Моральну шкоду оцінює у розмірі 1 500 000 грн з урахуванням рівня заробітних плат службових осіб обох відповідачів, яку вони отримують за свою бездіяльність.

Ураховуючи наведене, просила стягнути з Держави Україна на її користь 1 500 000 гривень моральної шкоди, заподіяної їй бездіяльністю та неправомірними діями службових осіб Офісу Генерального прокурора і Міністерства юстиції України (т.1 а.с.31-48, 117).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої їй бездіяльністю та неправомірними діями Офісу Генерального прокурора України.

У решті позову відмовлено.

Судові витрати по справі віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник відповідача Офісу Генерального прокурора Цимбаліста Т. О., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в позові до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора.

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи не подали.

У судовому засіданні представники відповідачів (кожен зокрема) апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.

Будучи належним чином повідомленою про день та годину розгляду справи, позивачка у судове засідання не з`явилася і її неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Позивачка повідомлялася про судове засідання відповідно до вимог ч. 6 та п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України на офіційну електронну адресу, повідомлену суду у позовній заяві (т.1 а.с.31), судову повістку їй вручено 26.01.2023 (т.2 а.с.183, 184).

Заслухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що грубим порушенням розумних строків у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за №0000037, №0000065 (об`єднане з матеріалами кримінальних проваджень №000124 і №000125), №0000126, незабезпеченням посадовими особами органів прокуратури проведення належного процесуального керівництва щодо здійснення досудового розслідування у цих кримінальних провадженнях в розумні строки завдано позивачці ОСОБА_1 моральної шкоди, обов`язок по відшкодуванню якої покладається на Державу Україна, оскільки шкоду спричинено бездіяльністю та неправомірними діями Офісу Генерального прокурора, як органом прокуратури вищого рівня та який має статус юридичної особи.

Проте, до таких висновків суд дійшов передчасно, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що за заявами ОСОБА_1 про вчинені кримінальні правопорушення внесено відомості до ЄРДР за №0000037, №0000065 (об`єднане з матеріалами кримінальних проваджень №000124 і №000125), №0000126, у яких вона являється потерпілою стороною.

Досудове розслідування у цих кримінальних провадженнях не закінчено.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно зі ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених у ч.2 цієї статті.

За змістом ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Позивачкою не надано належних, допустимих і достовірних доказів про те, що Офіс Генерального прокурора чи його посадові (службові) особи проводили досудове розслідування у зазначених у позові кримінальних провадженнях та здійснювали нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у цих кримінальних провадженнях.

Також не надано судових рішень, якими було б визнано незаконними дії чи бездіяльність Офісу Генерального прокурора або його посадових (службових) осіб при проведенні досудових розслідувань у зазначених у позові кримінальних провадженнях.

Окремих позовних вимог про визнання незаконними дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора або його посадових (службових) осіб у позовній заяві також не заявлено.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка не довела у встановленому законом порядку факт завдання їй моральної шкоди Офісом Генерального прокурора, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду у цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора Цимбалістого Тараса Олеговича задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2022 року в оскаржуваній частині щодо часткового задоволення позову скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді