ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/784/23 Справа № 175/3696/21 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Центр фінансових рішень про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Центр фінансових рішень (далі ТОВ «ФК ЦФР) про визнання недійсним кредитного договору, мотивуючи його тим, що 20 лютого 2018 року була підписана заява приєднання до умов отримання кредиту та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», що разом з умовами отримання кредитів та інших послуг становлять кредитний договір.

Вказує, що відповідно до п.п.3.3 умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30 березня 2015 року, що становлять кредитний договір визначено наступне: 3.3.1 початковий процент обчислюється від суми кредиту та справляється за його рахунок, відразу при його наданні; 3.3.2 щомісячні проценти обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно; 3.3.3 річні проценти обчислюються від загальної суми грошового боргу позичальника за кредитним договором та встановлюється у розмірі, що відповідає періоду часу в один рік, але нараховуються щомісячно виходячи з кількості днів у календарному році. Тобто умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 30 березня 2015 року, що становлять кредитний договір містять ознаки нечесної підприємницької практики відповідача, адже це є встановленням договором умов нарахування «процент на процент», так як проценти за договором нараховуються тричі за один й той самий період але розраховуються з різних відсоткових ставок.

Крім того, зазначала, що згідно пункту 4 умов отримання кредитів від 3 березня 2015 року, що становлять кредитний договір за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний кредитодавцю пеню у розмірі 0.3% від суми прострочення за кожний день прострочення, що відповідно перевищує 50 % вартості кредиту отриманого за договором, що перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеною, не відповідає засадам справедливості, добросовісності і розумності та порушує вимоги п.5 ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» й відповідно є недійсним.

Вказувала, що на підставі договору про відступлення прав вимоги усі права за вищевказаним кредитним договором перейшли до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Посилаючись на невиконання під час укладення договору вимог ст.ст.11,12,18 Закону України «Про захист прав споживачів», чим позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, нечесну підприємницьку діяльність, просила суд першої інстанції визнати недійсним кредитний договір, який укладений шляхом подання заяви про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» 20 лютого 2018 року в редакції від 30 березня 2015 року.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитним договором встановлено три види процентів, які стягуються за один і той самий період з урахуванням різних відсоткових ставок, що свідчить про нарахування фінансовою установою відсотків на відсотки, що свідчить про здійснення останніми нечесної підприємницької діяльності. Початковий процент є платежем на користь банку за дії, що останній здійснює на власну користь, зокрема, за видачу кредиту. Розмір пені, встановлений п.4 Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ЦФР є явно завищеним та таким, що не відповідає принципам справедливості, добросовісності, справедливості, що є порушенням ст.18 Закону України Про захист прав споживачів, що свідчить про те, що спірний кредитний договір має бути визнаний недійсним.

Відповідачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було надано відзив на апеляційну скаргу позивачу, в якому просилм апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що, укладаючи кредитний договір, сторони погодилися щодо встановлення двох видів відсотків (щомісячних та річних). Вказані платежі визначені в графіку платежів. Позивач частково сплачував кошти з метою погашення виниклої заборгованості. Будь-яких зауважень щодо умов кредитного договору позивачем під час його укладання не зазначалося. Крім того, позичальник не скористалася правом відмовитися від отримання кредиту. Остання була повідомлена про сукупний розмір кредиту, та з ним погодилася. Часткове виконання позивачем умов договору та подальше звернення до суду із позовом визнання договору недійсним свідчить про намагання ОСОБА_1 ухилитися від виконання зобов`язань.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку с березня провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 грудня 2022 року справу було знято з апеляційного розгляду та повернуто до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області для належного оформлення в строк до 13 січня 2023 року, після чого справа підлягала поверненню до апеляційного суду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2023 року виправлено допущено у проголошеному рішенні суду від 21 липня 2022 року по цивільній справі №175/3696/21, в якому вірно визначено коло учасників по всьому тексту рішення, а саме зазначенои відповідача-1 ТОВ Центр фінансових рішень.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2023 року було призначено справу до судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 20 лютого 2018 року позивач підписала заяву № на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР». Відповідно до вказаної заяви позивач погодилася, що підписаний нею Паспорт кредиту №2466642 від 20 лютого 2018 року та з Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем, підтвердив, що їй роз`яснені та зрозумілі умови кредитного договору, зокрема умови про сукупну вартість кредиту, а також, що вона ознайомилася з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами.

Таким чином, 20 лютого 2018 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір №, у відповідності до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 111 775 грн. При цьому, сторони узгодили строк, на який надається кредит - 48 місяців, початковий кредит 3% від суми кредиту, розмір щомісячних процентів - 3,49 % від суми кредиту та річних - 11,99 % від суми боргу за договором.

Згідно п.п.3.3.1 початковий процент обчислюється від суми кредиту та справляється за його рахунок, відразу при його наданні; 3.3.2 щомісячні проценти обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно; 3.3.3 річні проценти обчислюються від загальної суми грошового боргу позичальника за кредитним договором та встановлюється у розмірі, що відповідає періоду часу в один рік, але нараховуються щомісячно виходячи з кількості днів у календарному році.

Також згідно з п.4 Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ФК ЦФР за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі 0,3% від суми прострочення за кожен день прострочення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт обізнаності позивача про всі обставини, які мають істотне значення, при укладенні даного договору. Із тексту заяви та паспорту кредиту не встановлено пунктів, які б ускладнювали прочитання позивачем істотних умов договору. Позивач, підписавши заяву на отримання кредиту та паспорт кредиту, підтвердила, що їй роз`яснені та зрозумілі умови кредитного договору, зокрема умови про сукупну вартість кредиту, а також, що вона ознайомилася з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Крім того, одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У пунктах 31.4.,31.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначено, що «законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин» У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так, звертаючись до суду із дійсним позовом, позивач зазначала, що кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки підприємницька практика відповідачів є такою, що вводить своїх споживачів в оману, та взагалі має місце нечесна підприємницька діяльність, посилаючись при цьому, на Закон України «Про захист прав споживачів».

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, зважаючи на час укладення спірного правочину, врегульовані Законом України «Про споживче кредитування».

Так, згідно статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача, зазначених у договорі про споживчий кредит або в додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Зміст кредитного договору від 20 лютого 2018 року свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо).

Так, сам факт отримання кредитних коштів позивачем не заперечується, як і сам факт звернення до відповідача із проханням надати кредит та її ознайомлення із умовами кредитування, лише вказує, що умови договору є несправедливими, включають в себе три види відсотків, нарахованих за один і той самий період, що свідчить про нарахування процентів на проценти, а також завищений розмір пені, визначений в Умовах отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ФК ЦФР.

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник звернулася до фінансової установи з метою отримання кредитних коштів, про що свідчить заява № від 20 лютого 2018 року на отримання кредиту.

З метою повідомлення позичальника про всі істотні умови кредитування, банком було надано останній паспорт кредиту від ТОВ ФК ЦФР №2466642.

Так, з паспорту кредиту вбачається, що позичальника було повідомлено, що у разі надання позичальнику кредиту, остання за договором споживчого кредитування зобов`язана буде сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування якої було визначено як початковий процент, щомісячні проценти та річні, з яким вона ознайомилася та без будь-яких заперечень підписала. Крім того, позичальника було повідомлено, що орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом складатиме 328 523,13 грн. (загальні витрати за кредитом 219 373,13 грн., при отриманій сумі кредиту в 85 000 грн.).

Отже, перед укладенням спірного кредитного договору, що укладаючи його, позичальник отримуючи суму коштів в 85 000 грн. та користуючись вказаним кредитним договором 48 місяців, тобто 4 роки, за весь цей час сплатить на користь фінансової установи 219 373,13 грн.

Порядок оплати відображений у графіку платежів, з яким під підпис було ознайомлено позивача.

Таким чином, позичальника було повідомлено про загальні витрати, які будуть понесені нею у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які зобов`язані будуть повернуті позичальником разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою позичальнику у кредит.

Отже, позивач ОСОБА_1 , підписуючи кредитний договір усвідомлювала, що сума отриманого кредиту складає 85 000 грн., вказані кошти остання отримує строком на 4 роки за користування яких підлягає сплаті відсотки, оплата має здійснюватися з урахуванням графіку платежів, який визначає розмір щомісячного платежу з урахуванням усіх складових.

При цьому, умови договору та правил надання кредиту не позбавляють позивача права на дострокове повернення кредиту зі сплатою процентів за фактичний час користування кредитом.

Підписанням паспорту споживчого кредиту, ОСОБА_1 підтвердила, що умови кредитного договору, зокрема, умови про сукупну вартість кредиту їй роз`яснені та зрозумілі.

Колегія суддів зауважує, що паспорт споживчого кредиту надається позичальнику до укладення кредитного договору, його метою є повідомлення позичальника про умови надання кредиту у відповідній банківській установі, у разі непогодження позичальника із викладеними у ньому умовами, остання має право відмовитися від отримання відповідної банківської послуги, в той же час кредитний договір підписала, кредитні кошти отримала та активно ними користувалася.

На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до відповідача із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорює.

Більш того, не дивлячись на своє гарантоване законом право на розірвання договору протягом чотирнадцяти днів з дня його підписання, користувався коштами відповідача, до суду звернувся через 4 місяці після укладення спірного договору.

Так, статтею 15 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті.

Якщо споживач подає повідомлення не особисто, воно має бути засвідчене нотаріально або подане і підписане представником за наявності довіреності на вчинення таких дій.

Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Відмова від договору про споживчий кредит є підставою для припинення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг, що були визначені як обов`язкові для отримання кредиту, укладених споживачем. Кредитодавець або третя сторона зобов`язані повернути споживачу кошти, сплачені ним за такі додаткові чи супутні послуги, не пізніш як протягом 14 календарних днів з дня подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит, якщо такі послуги не були фактично надані до дня відмови споживача від договору про споживчий кредит у порядку, визначеному законодавством.

Отже, ОСОБА_1 не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати заборгованості у відповідний період, що нею не заперечувалося.

Статтею 21 Закону визначаються особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит.

Споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Одним із доводів позивача на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору є той факт, що пеня, нарахована за порушення зобов`язань перевищує половину суми, одержаної споживачем за таким договором.

В той же час, колегія суддів не може прийняти такі доводи до уваги, зважаючи на те, що зазначаючи про несправедливий розмір пені, позивач посилалася на Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ФК ЦФР в редакції від 30 березня 2015 року, де п.4 встановлено, що за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі 0,3% від суми прострочення за кожен день прострочення.

Разом із тим, колегія суддів зауважує, що самим паспортом споживчого кредиту визначено, що пеня встановлена на рівні подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, але не більше 15% від суми прострочення, - за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів (пункт 7 паспорту кредиту).

Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ ФК ЦФР в редакції від 30 березня 2015 року не підписані позичальником, а тому не є складовою кредитного договору укладеного 20 лютого 2018 року.

При цьому, пункт 7 паспорту кредиту не суперечить статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним довід апеляційної скарги, що початковий процент є за своєю суттю платою за надання кредиту, тобто ж оплатою за дії, які фінансова установа здійснює на власну користь, що є таким, що відповідна заборона щодо комісійних винагород фінансової установи, в той час як вказана сума є процентами, тобто має іншу правову природу.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином оцінив докази та дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконувала його, а банк надав йому усю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника і такі обставини ОСОБА_1 не спростувала.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлене з дотримання вимог чинного законодавства, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Деркач Н.М.