Справа №: 343/1593/22
Провадження №: 2/0343/98/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 лютого 2023 року м. Долина
Долинський районний суд Iвано - Франкiвської областi в складi:
головуючого судді Андрусіва І.М.,
з участю: секретарів судового засідання Оленяк С.І., Максимович В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Долинського районного суду Івано - Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/1593/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів,
за участю: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кажука В.Б.,
І. Стислий виклад позицій сторін:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому із врахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 60-61) просить: стягнути із відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 18 000 гривень, 500 Євро (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ), 50 000 гривень вартості меблів (дивана і трьох м`яких крісел) та стягнути із відповідача на його користь всі витрати по справі.
Свої вимоги мотивує тим, що в листопаді 2019 року він надав відповідачу, який працював в майстерні в АДРЕСА_1 , для здійснення робіт із перешивки, один диван та два крісла, оплативши за це 18 000 грн та 500 Євро.
Однак, тривалий час відповідач не виконував обіцяну роботу та не повертав отримані ним кошти, у зв`язку із чим, він 14.04.2021 змушений був звернутись до поліції. За результатами розгляду його звернення працівниками поліції було повідомлено, що будучи допитаним відповідач підтвердив факт отримання коштів та меблів.
Зазначає, що передані відповідачу меблі, а саме - м`яку частину «Диплмат» (диван і три крісла) він придбав 30.08.2019 за 50 000 грн.
Оскільки, відповідач на даний час не повернув йому ні кошти, ні меблі, він змушений звертатись до суду із даним позовом.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кажук В.Б. збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Не заперечив щодо ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча був повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, шляхом направлення рекомендованого повідомлення за місцем проживання (а.с. 40) та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади (а.с. 45). Від останнього відзиву на позов, клопотань не надходило.
ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:
ухвалою суду від 26.09.2022 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для надання відзиву.
25 листопада 2022 року ухвалою суду продовжено строк проведення підготовчого провадження в справі на тридцять днів.
02 грудня 2022 року від позивача ОСОБА_3 надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.
Ухвалою суду від 21.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Відзив на позов відповідач ОСОБА_2 не подавав, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань не заявляв.
Згідно із ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 04.11.1950, що набрала чинності для України 11.09.1997, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач у встановленому законом порядку повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, клопотань про відкладення судового засідання не подавав, позивач через свого представника не заперечив проти заочного розгляду справи, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності відповідача та ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Протокольною ухвалою суду від 01.02.2023 постановлено провести заочний розгляд даної справи.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
14 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до відділення поліції №1 (м. Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано Франківській області (а.с. 8), в якій зазначив, що у 2019 передав ОСОБА_2 , 1981 року народження, жителю АДРЕСА_2 , для виконання робіт із перешивки диван та крісла. Однак ОСОБА_2 роботу не виконав і не повернув ні меблі, ні кошти (18 000 грн та 500 Євро).
Як вбачається із довідки про результати розгляду заяви ОСОБА_1 складеної старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції №1 (м. Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано Франківській області Гуцуляком Р. (а.с. 6), допитаний ОСОБА_2 пояснив, що у наданих ОСОБА_1 меблях, він повинен був замінити матерчате покриття на шкіряне. Оскільки на той час в нього не було всіх необхідних матеріалів, він замовив їх в постачальника. У жовтні 2019 року у нього захворіла мама та тесть, а тому всі кошти він витратив на їх лікування і тому не зміг виконати ремонт меблів ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 30.08.2019 придбав у ФОП ОСОБА_4 м`яку частину «Диплмат» вартістю 35 000 гривень та три м`які крісла вартістю 15 000 гривень, що підтверджується накладною №30-1 від 30.08.2019 (а.с. 62).
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка старший оперуповноважений СКП ВП №1 (м. Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано Франківській області Гуцуляк Р.Б. суду показав, що в нього на розгляді перебували матеріали за зверненням ОСОБА_1 . На виклик ОСОБА_2 з`явився та пояснив, що справді в ОСОБА_1 взяв на обшивку меблі та кошти за дану роботу. Отримані кошти витратив на власні потреби.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо повернення безпідставно набутих коштів.
ІV. Оцінка суду:
суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, які надані на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, приходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Частинами 1, 3 статті 12 Цивільно процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Відповідно до ч. 1; п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 зазначеного вище Закону, договір усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.
В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 майно, а саме м`який диван « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та три м`які крісла, вартістю 50 000 грн і кошти в розмірі 18 000 грн та 500 Євро.
Тобто, відповідач зберігає у себе майно позивача без достатньої правової підстави і, відповідно, зобов`язаний повернути останньому його майно.
Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 статті 81 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона, а не суд, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що жодних договірних зобов`язань між сторонами не було.
Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд приходить висновку про задоволення позову, оскільки надані позивачем кошти та меблі, відповідач набув та зберігає без достатньої правової підстави.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.
Згідно із повідомленням НБУ від 01.02.2023 про офіційний курс гривні до іноземних валют, з 01.02.2023 встановлено офіційний курс гривні до Євро: 1 Євро 39,5947 гривень.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, зокрема 500 Євро, що станом на 01.02.2023 за курсом НБУ становить 19 797,35 грн.
V. Розподіл судових витрат:
враховуючи те, що позов задоволений повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача суд стягує сплачений останнім судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується копією квитанції №ПН2596017 (а.с. 18).
Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що основні положення про витрати на професійну правничу допомогу містяться у ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Підсумовуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Позивач на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу надав такі документи:
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ № 000996 адвоката Кажука В.Б. (а.с. 13);
- ордер серії ІФ від 03.08.2022 на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Кажуком В.Б. (а.с. 14);
- договір про надання правової допомоги від 01.08.2022, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Кажуком В.Б. (а.с. 15);
- акт виконаних робіт від 21.09.2022, у якому визначено характер правової допомоги та її вартість, а саме: надання правової консультації по справі, збір документів, подання запитів - 700 грн., правнича допомога, пов`язана з підготовкою до складення позовної заяви - 300 грн, складення позовної заяви 1 200 грн., представництво інтересів у суді - 800 грн. Всього 3 000 грн (а.с. 16);
- квитанцію № 48 від 21.09.2022, відповідно до якої ОСОБА_1 сплатив адвокату Кажуку В.Б. 3 000 грн (а.с. 17).
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що розмір витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, тобто на оплату послуг адвоката, є доведеним, обґрунтованим та співмірним, зокрема, зі складністю та категорією даної справи, її значенням для сторін, обсягом наданих послуг адвокатом, часом, витраченим адвокатом на їх надання, часом судових засідань, протягом якого розглянута справа та складанням процесуальних документів, доводи яких враховані судом при прийнятті рішення. При цьому, відповідачем не було ні подано, ні заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат, про їх неспівмірність з позовними вимогами, не були наведені ним також і обставини, за яких, як на його думку, заява не підлягала б задоволенню.
Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з відповідача в якості відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу складає 3 000 гривень і на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено повністю, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному розмірі.
На підставі викладеного, ст. 12, 77, 81, 89, 137, 141, 263, Цивільно процесуального кодексу України, ст. 11, 202, 509, 638, 1212 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст. 258, 259, 264, 265, 268, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень, 500 (п`ятсот) Євро, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 01.02.2023 (39,5947 грн) складає 19 797 (дев`ятнадцять тисяч сімсот дев`яносто сім) гривень 35 копійок та 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень вартості меблів (дивана і трьох м`яких крісел).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору та 3 000 (три тисячі) гривень витрат за надання професійної правничої допомоги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано - Франківської області за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано Франківського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_2 .
Повний зміст рішення суду складено 02 лютого 2023 року.
Суддя Долинського районного суду І.М.Андрусів