Ухвала

21 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 644/92/19

провадження № 61-1702ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 18» Харківської міської ради в особі головного лікаря Шерстюк Людмили Григорівни про встановлення факту трудових відносин та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 18» Харківської міської ради (далі - КНП «Міська поліклініка № 18» Харківської міської ради) в особі головного лікаря Шерстюк Л. Г. про встановлення факту трудових відносин та стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 наказом головного лікаря міської поліклініки № 18 Орджонікідзевського району міста Харкова № 117-К від 01 серпня 2008 року прийнята на посаду дільничного

лікаря-терапевта IV терапевтичного відділення на дільниці № 45. Також позивачка додатково працювала на 44 дільниці у період з 16 січня

по 21 серпня 2012 року безоплатно.

ОСОБА_1 зазначала, що їй не оплатили роботу: лікаря на 44 дільниці

у період з 16 січня по 21 серпня 2012 року у розмірі 6 868 грн; за роботу без медичної сестри у період з 16 січня по 21 серпня 2012 року - 4 454,40 грн; за медичну сестру Жданову І. В. у 2011 році на 45 дільниці - 1 350 грн;

за 25 липня 2012 року - 34 грн; за проїзд у маршрутці на 45 дільницю за 2008-2012 роки та на дільницю 44 на загальну суму 7 354 грн.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її роботи на 44 дільниці у період з 16 січня по 21 серпня 2012 року та стягнути з КНП «Міська поліклініка № 18» Харківської міської ради на свою користь заробітну плату у розмірі 20 060 грн.

Орджонікідзевський районний суд міста Харкова своїм рішенням

від 15 червня 2021 року (у складі судді Зябрової О. Г.) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Верховний Суд своїм розпорядженням від 25 березня 2022 року

№ 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінив територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Полтавський апеляційний суд своєю постановою від 25 січня 2023 року

(у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.) рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт її роботи на 44 дільниці КНП «Міська поліклініка № 18» Харківської міської ради у період з 16 січня по 21 серпня 2012 року, у зв`язку з чим підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Оскільки підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту трудових відносин у період з 16 січня по 21 серпня 2012 року немає, тому не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про стягнення заробітної плати за вказаний період.

31 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, в якій заявниця просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у цій справі є вимоги про:

- встановлення факту трудових відносин (немайновий характер);

- стягнення заробітної плати (майновий характер).

Ціна позову майнового характеру становить 20 060 грн, яка станом

на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тому, дана справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 25 січня

2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка № 18» Харківської міської ради в особі головного лікаря Шерстюк Людмили Григорівни про встановлення факту трудових відносин та стягнення заробітної плати відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк