Справа № 202/8605/22
Провадження № 2/202/548/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2023 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.

за участю секретаря Карасьової Г.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фінансового управління Новогродівської міської ради про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

07.11.2022 року Позивач за допомогою системи «Електронний суд» звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Фінансового управління Новогродівської міської ради про стягнення заробітної плати. В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначила, що починаючи з 02.01.2008 року вона перебуває у трудових відносинах з фінансовим управлінням Новогродівської міської ради.

Остання займана посада з 01.01.2021 року головний спеціаліст бюджетного відділу фінансового управління Новогродівської міської ради, на підставі наказу № 47-к/тр від 31.12.2020 року.

24.02.2022 року російська федерація здійснила повномасштабне військове вторгнення на територію України, зокрема Донецьку область та почала військові дії. Голова Донецької військової адміністрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 закликали усіх мешканців тимчасово виїхати з території області та Новогродівської громади у зв`язку з бойовими діями на території Донецької області і прямою загрозою життю і здоров`ю мешканців громади. Позивачем було подано відповідачу заяву про надання їй щорічної основної відпустки до 14 квітня 2022 року.

Вона із своєю родиною з метою збереження життя та здоров`я була вимушена переселитися до м. Дніпро, де мешкає досі.

Після закінчення щорічної відпустки, відповідачем не було визначено подальші трудові відносини та виконання посадових обов`язків, будь з якими наказами або розпорядженнями відповідач позивача не ознайомлював.

10.05.2022 року ОСОБА_1 на електронну пошту відповідачу надіслала заяву в якій пояснила підстави для прийняття рішення щодо визнання факту відсутності на робочому місці як простій пов`язаний з загрозою життю не з вини працівника.

07.10.2022 року Позивач надіслала відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України.

18.10.2022 року від відповідача надійшов лист від 17.10.2022 року № 01-42/111 в якому зазначено, що не вбачається підстав для прийняття рішення про звільнення з посади головного спеціаліста бюджетного відділу згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП.

Враховуючи наведене, Позивач просила стягнути з відповідача на заборгованість з заробітної плати (середнього заробітку за час простою) за період з 14.04.2022 року по 31 жовтня 2022 року включно у сумі 84338.06 грн.

06.12.2022 року начальником фінансового управління Новогродівської міської ради подано до суду Відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено, що Відповідачем не приймалось рішення про оголошення простою. Діючим законодавством не передбачено право працівника, самостійно об`являти себе у стані простою або вимога до керівництва управління про прийняття такого рішення.

Фінансове управління Новогродівської міської ради роботу, в зв`язку з воєнними діями не зупиняло, всі працівники управління продовжують виконання своїх - обов`язків у встановленому режимі на своїх робочих місцях, що підтверджується табелями обліку робочого часу працівників за період з 14.04.2022 до 31.10.2022.

Оскільки позивачка за період з 14 квітня 2022 року по 31 жовтня 2022 року ніякої роботи не виконувала, то права на отримання заробітної плати вона не має.

В даному випадку позивачка зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа 6 червня 2022 року. Тобто після закінчення щорічної відпустки протягом трьох місяців без пояснення причин позивачка не приступила до роботи, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КзПП України є прогулом, що в свою чергу є підставою для звільнення працівника. Разом з тим, ОСОБА_1 не було звільнено за прогул, оскільки не з`ясовані причини неприбуття на роботу та з урахуванням воєнного стану їй в робочому табелі ставилась позначка НЗ (нез`ясовані причини), що відповідає діючому законодавству.

Таким чином, оскільки позовні вимоги позивачки не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на законі, просила відмовити в задоволенні позову.

07.12.2022 року представником позивача ОСОБА_2 було подано відповідь на відзив з обґрунтуванням позиції на користь задоволення позовних вимог, а також подано заяву про уточнення позовних вимог. Згідно уточнення позивач просила визнати доведеним факт перебування її з 14.04.2022 у простої пов`язаному з загрозою для її життя та здоров`я та стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати (середнього заробітку за час простою) за період з 14.04.2022 року по 31 жовтня 2022 року включно у сумі 84338.06 грн.

Позивач в судовому засіданні зазначила, що в зв`язку з війною з 24.02.2022 року вона деякий час працювала у дистанційному режимі, після чого, за проханням керівництва вона знаходилась у відпустці до 14.04.2022 р.. Однак, при виході 14.04.2022 року на роботу, там вже нікого не було, жодної інформації про подальші дії Позивач не отримувала, у зв`язку з чим нею було прийнято рішення переїхати до м. Дніпро.

Начальником фінансового управління Новогродівської міської ради подано до суду заяву про розгляду справи без участі представника Відповідача.

Суд, заслухавши думку учасників, розглянувши подані сторонами справи документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню, з наступник підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 47-к/тр від 31. 12. 2020 року ОСОБА_1 з 01. 01. 2021 року займає посаду головний спеціаліст бюджетного відділу фінансового управління Новогродівської міської ради. Вказана обставина також підтверджена копією трудової книжки НОМЕР_1 та сторонами не оспорювалась.

Щодо вимоги про визнання доведеним факт перебування Позивача з 14.04.2022 у простої пов`язаному з загрозою для її життя та здоров`я:

Позивачем зазначено, що в неї не було можливості виконувати свої посадові обов`язки з 14.04.2022 р., оскільки існувала об`єктивна загроза її життю та здоров`ю в зв`язку з воєнними діями.

Згідно Довідки від 06.06.2022 №1202-/13163 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стала на облік за фактичним перебуванням у АДРЕСА_1 .

Суд приймає до уваги, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, змінами внесеними указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом № 2212-IX від 21.04.2022, змінами внесеними указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом № 2263-IX від 22.05.2022, змінами внесеними указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом № 2500-IX від 15.08.2022, змінами внесеними указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом № 2738-IX від 16.11.2022) з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року продовжено строком на 90 діб.

Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з статтею 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів.

Наведене узгоджується із висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 210/5853/16-ц (провадження № 61-46703св18).

Згідно з ч.1-4 ст.113КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Вирішуючи спір, суд, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим позивачем доказам, врахувавши наведені вище норми права, дійшов висновку про те, що простій на підприємстві не оголошувався, підприємство роботу не призупиняло.

Вказане підтверджується, зокрема, табелями обліку робочого часу Відповідача з 01.04.2022 по 31.10.2022 р.

Тобто, позивач не довів, що він не виконував свою роботу у зв`язку з простоєм підприємства не з його вини, що є його процесуальним обов`язком. Оголошення простою з боку робітника чинним законодавством не передбачено.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31.10.2018 у справі № 423/2033/16-ц.

Посилання позивача на те що, працівники Відповідача мешкали певний період у м. Калуші з наданням відповідних доказів, не є належним обґрунтуванням позовних вимог. Так, тимчасове перебування деяких працівників установи за межами м. Новогродівки не свідчить про простій самої установи.

Отже, вимога щодо визнання доведеним факт перебування Позивача з 14.04.2022 у простої пов`язаному з загрозою для її життя та здоров`я задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги стягненню заборгованість з заробітної плати (середнього заробітку за час простою) за період з 14. 04. 2022 року по 31 жовтня 2022 року включно у сумі 84338.06 грн.:

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Із системного аналізу наведених норм вбачається, що заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу при виконанні працівником своїх трудових обов`язків, а сам по собі факт існування укладеного між сторонами трудового договору не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

Згідно табелю обліку робочого часу фінансового управління Новогродівської міської ради з 14.04.2022 р. щодо ОСОБА_1 зазначена відмітка НЗ (Нез`ясовані причини).

Позивачем не виконувалась робота з 14.04.2022 року, що сторонами під час розгляду справи не заперечувалось.

З урахуванням відсутності рішень Відповідача за вказаний період про оголошення простою установи, або конкретно Позивачу, а також того факту, що Позивач у вказаний період не виконувала свої посадові обов`язки позовна вимога про стягнення суми заборгованість з заробітної плати (середнього заробітку за час простою) за період з 14.04. 2022 року по 31 жовтня 2022 року включно у сумі 84338.06 грн. також не підлягає задоволенню.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Фінансового управління Новогродівської міської ради про стягнення заробітної плати не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 247, 259, 268, 273ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фінансового управління Новогродівської міської ради про стягнення заробітної плати відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.М. Мачуський