Номер провадження: 22-ц/813/3193/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бескровного Я.В. 20 травня 2022 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2021 року до суду першої інстанції надійшов даний позов, в обґрунтування якого ОСОБА_1 посилався на те, що в період з січня 2017 року по грудень 2019 року ним було перераховано на банківські рахунки ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 89722 грн. про що свідчать довідки АТ КБ «Приватбанк» від 11.03.2020 року, платіжне доручення АТ КБ «Приватбанк», квитанції MONOBANK довідки Universal Bank від 11.03.2020 року.

Позивач ОСОБА_2 посилався на те, що за проханням ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 66163,74 грн. про що свідчать квитанції MONOBANK довідки Universal Bank від 16.11.2020 року.

Переказуючи вищевказані кошти, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що таким чином повертають борг за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 29.12.2016 року та 26.12.2017 року.

Враховуючи те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2021 року у цивільній справі №725/6475/19, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, вищезазначена сума в рахунок погашення боргу не була зарахована, позивач ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_3 набув гроші в сумі 89772,00 грн., без достатньої правової підстави, а тому повинен їх повернути.

Позивач ОСОБА_2 також вважав, що ОСОБА_3 набув гроші в сумі 66163,74 грн., перераховані ним за проханням ОСОБА_1 на користь відповідача, без достатньої правової підстави, а тому повинен їх повернути.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той самий час, сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 року у справі № 912/2601/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.12.2016 року у м. Одесі було укладено письмову розписку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про отримання грошових коштів, згідно якої ОСОБА_1 підтвердив, що ним отримано від ОСОБА_3 кошти в якості позики в сумі 156000 грн. в день складання розписки. Зазначену суму ОСОБА_1 зобов`язався повернути 31.12.2017 року.

26.12.2017 року у м. Одесі було укладено письмову розписку між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про отримання грошових коштів, на підставі якої ОСОБА_1 підтвердив, що ним отримано від ОСОБА_3 кошти в якості позики в сумі 260000 грн. в день складання розписки. Зазначену суму позивач зобов`язався повернути 31.12.2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2021 року у справі №725/6475/19 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за позиками було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за розпискою від 29.12.2016 року суму боргу в розмірі 156000 грн., 3% річних в розмірі 8883,00 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 23400 грн. За розпискою від 26.12.2017 року з позивача на користь відповідача було стягнуто суму боргу в розмірі 260000 грн. 3%річних в сумі 6733 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 16480 грн.

Згідно Договору про виконання зобов`язань боржника третьою особою від 10.01.2018 року, третя особа ОСОБА_2 зобов`язався виконати частково, на суму 120000 грн., зобов`язання боржника ОСОБА_1 перед кредитором ОСОБА_3 , якій виник на підставі договору позики від 26.12.2017 року, укладеного між останніми.

Згідно квитанцій MONOBANK Universal Bank, в період з червня 2019 року по грудень 2019 року здійснено поповнення картки одержувача ОСОБА_3 на загальну суму 66163,74 грн. Відправником зазначений « ОСОБА_4 » із зазначення в графі «призначення платежу» - «переказ особистих коштів».

З досліджених довідок АТ КБ «Приватбанк» судом було встановлено, що ОСОБА_1 здійснювалось поповнення картки одержувача ОСОБА_3 в терміналах самообслуговування за період 01.01.2017 року по 31.12.2018 року із зазначенням в графі «призначення платежу» - «переказ на карту».

З досліджених довідок MONOBANK Universal Bank в період 01.01.2018 року по 12.03.2020 року встановлено що ОСОБА_1 здійснювалось поповнення картки одержувача ОСОБА_3 відправник « ОСОБА_5 » із зазначенням в графі «призначення платежу» - «переказ особистих коштів». Загальна сума переказаних ОСОБА_1 грошей на рахунок одержувача ОСОБА_3 , згідно досліджених квитанцій та довідок, становила 89772 грн.

За квитанціями MONOBANK Universal Bank, за 2018 рік відправник ОСОБА_3 перерахував одержувачу ОСОБА_1 , банк одержувача АТ КБ «Приватбанк», гроші в сумі 358290,00 грн. із зазначенням в графі «призначення платежу» - «переказ на карту Приват Банка».

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що переказ грошових коштів, який здійснювався протягом тривалого часу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , свідчить про наявність договірних зобов`язань між вказаними особами, грошові перекази були здійснені сторонами добровільно, що також свідчить про законність взаємного отримання грошей сторонами.

Вказані обставини виключають застосування до правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , положень статті 1212 ЦК України.

Встановлене вище свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довів, що набуття ОСОБА_3 грошових коштів є безпідставним.

За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Що стосується правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то колегія суддів зазначає наступне.

У письмових поясненнях щодо обставин справи, поданих до суду першої інстанції представником ОСОБА_3 , останнім зазначено, що ОСОБА_3 не був проінформований про те, що ОСОБА_2 здійснюється часткове погашення боргу ОСОБА_1 , а також відповідач не надавав згоди на компенсацію частини коштів за зобов`язанням ОСОБА_1 іншою особою - ОСОБА_2 .

Однак при цьому, відповідачем не заперечується факт того, що ним були отримані від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 66163,74 грн., призначення яких не було відомо ОСОБА_3 .

Колегія суддів також враховує, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2021 року у справі №725/6475/19 вказана сума грошових коштів, сплачених ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 визнана такою, що не пов`язана із відносинами договорів позики, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Письмових доказів наявності інших правових підстав виникнення обов`язку ОСОБА_2 щодо виплати на користь ОСОБА_3 66163,74 грн. відповідачем до матеріалів справи не додано.

Згідно зі статтею 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Отже, наявні всі обов`язкові умови для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою); відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Колегія суддів, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, доходить висновку, що оспорювана сума у розмірі 66163,74 грн. вважається отриманою відповідачем від ОСОБА_2 безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився із характером спірних правовідносин, що мають значення для справи, та частково неправильно застосував норми матеріального права при розгляді справи, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2022 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з підстав, викладених вище.

Також, на підставі положень ч.1, п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 3270 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2022 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) безпідставно отримані грошові кошти в сумі 66163,74 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в сумі 3270 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе