Справа №760/1599/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

21 січня 2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просив:

- визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_2 .

- зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, зняти з реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 .

В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 08 вересня 2017 року є власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Раніше квартира належала батьку позивача - ОСОБА_4 , який у 2004 та 2007 роках зареєстрував у належній йому в той час квартирі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачі деякий час проживали за місцем реєстрації та доглядали за квартирою, а у 2014 році звільнили квартиру та більше там не проживають. Особистих речей відповідачів у квартирі не має, витрат по утриманню квартири вони не несуть, хоча лишаються зареєстрованими у ній.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач та члени його сім`ї відповідачам не чинили.

Оскільки факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, вважає, що вони втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_2 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.01.2021 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16 листопада 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, відповідно до якої останній перебуває в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 04 серпня 2021 року, задоволено клопотання позивача про виклик свідків.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Пояснив, що відповідачі є онуками попереднього власника квартир - батька позивача ОСОБА_1 . Протягом більш ніж 7 років за адресою реєстрації не проживають. Відповідач ОСОБА_2 перебуває в СІЗО, а відповідач ОСОБА_3 не проживає в будинку, не сплачує комунальні послуги.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачів до суду не надійшло.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав заяву про розгляд справи без його участі та повідомив, що позивач із заявою про зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання не звертався.

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах поданих доказів, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та які мають юридичне значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 , на підставі договору дарування квартири, укладеного 08 вересня 2017 року з ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., реєстровий №1237.

Також, позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування квартири, укладеного 08 вересня 2017 року з ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І., реєстровий №1238.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_6 (приватний будинок) станом на 18 серпня 2021 року зареєстровані:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

При цьому, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що 30 серпня 2022 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №591.

Також, ІНФОРМАЦІЯ_10 померла ОСОБА_6 , про що 16 вересня 2023 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №16018.

Фактично у квартирах АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 проживає позивач з сім`єю: батько ОСОБА_4 , сини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є племінниками позивача та онуками його батька - ОСОБА_4 , зареєстровані в житлі зі згоди останнього як колишнього власника.

Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що вони не проживають у квартирі близько 7 років. Наявність їх реєстрації перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 403, 406 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77, 80 ЦПК України).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив, що близько двадцяти років проживає по-сусідству з позивачем, який проживає в будинку разом з родиною. Відповідачів свідок бачив ще в дитинстві. Вказав, що часто буває в гостях у ОСОБА_10 , однак, відповідачів останні 5-7 років не бачив. Свідку відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми сестри позивача, яка померла у вересні 2023 року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомив, що є другом дитинства позивача. Знає, що останній разом із батьком та синами проживає в АДРЕСА_6 . Відповідачі - це племінники позивача, які близько 7 років не мешкають за адресою реєстрації. Свідок кілька разів на тиждень буває у гостях у позивача, однак відповідачів жодного разу не бачив, матір вони не відвідували. Вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 добровільно залишили місце проживання, а позивач перешкоди у користуванні майном їм не чинить.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що є сусідом позивача, разом навчалися в школі. За адресою: АДРЕСА_6 позивач проживає з дітьми та батьком, мати відповідачів - сестра позивача померла. Повідомив, що відповідача ОСОБА_2 не бачив у будинку близько 15 років, а відповідача ОСОБА_3 - близько 7 років. Свідок кілька разів на тиждень буває у гостях у позивача, однак відповідачів жодного разу не бачив. Конфліктів між сторонами не було, перешкод у користуванні майном ОСОБА_1 відповідачам не чинив.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

За результатами судового розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є племінником, а отже членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , не проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 більше ніж один рік, позивач, як власник майна стверджує, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, чим чинить перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Із урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 станом на час звернення позивача до суду з даним позовом перебував під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор» та на час розгляду справи по суті позовних вимог продовжує утримуватися під вартою.

Таким чином з урахуванням тих обставин, що позивачем не було доведено відсутність без поважних причин відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації, останній тримається під вартою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в чатсині позовних вимог до цього відповідача.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Згідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.

З огляду на зазначене позовні вимоги в частині зобов`язання Відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, зняти з реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 , задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону.

За правилами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 64, 71, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 263-265, 279, 353-354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 .

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) в дохід держави 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір