Справа № 489/511/22
Номер провадження 2/489/466/23
РІШЕННЯ

Іменем України

07 лютого 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.10.2021 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, хоча спільне проживання між чоловіком та жінкою припинилося набагато раніше, ніж ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Тобто, відповідно до норм Сімейного кодексу України позивач та відповідач не є сім`єю. Згідно з договором дарування від 01.11.2017 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . В спірній квартирі проживає повнолітня дочка колишнього подружжя. ОСОБА_5 , 2002 року народження, неодноразово зверталася до органів поліції стосовно хуліганської поведінки матері, позивача у справі. Тобто, сумісне проживання матері і доньки в одній кімнаті неможливе, оскільки між ними утворилися неприязні стосунки. На теперішній час позивач перебуває у цивільному шлюбу з ОСОБА_6 , яка є інвалідом 3 групи по захворюванню на цукровий діабет і жінка мешкає разом із позивачем в орендованій квартирі. Тому, позивач просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача на питання суду уточнила, що підставою цього позову є непроживання відповідача у квартирі, тобто ст. 405 ЦК України.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. ОСОБА_3 просила розглядати справу без її участі, подала до суду відзив. У відзиві відповідач зазначає, що ОСОБА_3 вселилася до квартири АДРЕСА_1 за згодою позивача, як член сім`ї, оскільки була дружиною позивача, безперервно проживала та продовжує проживати в даній квартирі, сплачувала за комунальні послуги. У зв`язку з введенням воєнного стану на території України втратила роботу, тому на даний час не може сплачувати комунальні платежі. ОСОБА_3 зазначає, що не втратила інтересу до спірної квартири, постійно мешкає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Доказів того, що вона не проживає в даній квартирі або втратила зв`язок із квартирою позивач до суду не надав. Тому, відповідач вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до копії договору дарування квартири (дублікату) від 01.11.2017, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М., ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 безоплатно, а ОСОБА_1 прийняв квартиру АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.11.2017 вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.10.2021, яке набрало законної сили.

Відповідно до витягу із Реєстру територіальної громади міста Миколаєва, що підтверджує зареєстроване місце проживання осіб у житловому приміщенні або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування №23077-07-08 від 17.01.2022 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Відповідно до заяви ОСОБА_5 , яка додана позивачем до матеріалів справи та завірена нотаріусом, ОСОБА_3 зловживає алкогольними напоями та тютюновими виробами, ніде не працює, у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, але може прийти до житла в будь який момент і її прихід супроводжується сварками та навіть викликом працівників поліції. Квартира за вищевказаною адресою належить на праві приватної власності позивачу на підставі договору дарування. ОСОБА_1 змушений був переїхати до іншого житла, оскільки почав проживати з іншою жінкою, яка страждає на захворювання цукровий діабет і їй заборонено нервувати. Відповідач може прийти до квартири позивача, розпивати там спиртні напої та курити в приміщенні. Твердження ОСОБА_3 , що вона постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 не відповідає дійсності, оскільки відповідач постійно проживає в іншому житлі, а до вказаної квартири приходить лише іноді. Крім того, ОСОБА_3 за комунальні послуги не сплачує, а платежі здійснює лише позивач. Тому, ОСОБА_5 вважає, що є всі підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

В ч.1 ст. 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №243/9627/16-ц від 16.10.2019 право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 344/12223/19 від 05.10.2022).

Суд уточнив, що в позовній заяві зазначено дві підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: втрата відповідачем права користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю ОСОБА_3 без поважних причин понад один рік (ч. 2 ст. 405 ЦК України); припинення сервітуту на вимогу власника майна (позивача) за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст. 406 ЦК України).

Представник позивача зазначила, що підставою позову є не проживання відповідача у квартирі понад рік (ч.2 ст. 405 ЦК України).

Суд звертає увагу на те, що у випадку звернення до суду з підстав ч. 2 ст. 405 ЦК України доказуванню підлягає факт непроживання члена сім`ї власника у житлі понад один рік. У випадку ж пред`явлення позову за ст. 406 ЦК України позивач просить позбавити права користування чужим майном (сервітут), доказуванню підлягають передбачені законом обставини, які тягнуть за собою припинення сервітуту (ч. 1 ст. 406 ЦК України) або інші обставини, які мають істотне значення і можуть бути встановлені судом як підстави для припинення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст. 406 ЦК України).

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України (постанова Верховного Суду у справі № 686/11782/17-ц від 15.01.2020).

Аналогічні висновки зроблені в постановах Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020, у справі № 523/12186/13-ц від 09.10.2019.

Свідки, яких було допитано в судовому засіданні, не змогли однозначно підтвердити факт не проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , а підтвердили лише те, що коли вони приходили в дану квартиру, то відповідача не було. Однак, це не свідчить про не проживання, оскільки відповідач могла приходити до квартири пізно ввечері і йти, наприклад на роботу, рано вранці.

Суд вважає, що саме на позивача покладається обов`язок довести факт не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 понад один рік, але таких доказів позивачем суду не надано.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 761/20452/17 та встановив, що розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. Верховний Суд зазначив, що аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача на користь позивача не стягуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14.02.2023.

Суддя В. В. Кокорєв