Справа №760/3936/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А, за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення невиплачених коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача на його користь:

- не виплачені в день звільнення кошти в розмірі 70 819, 81 гр.;

- середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів по день фактичного розрахунку.

Посилається в позові на те, що з 08 серпня 2014 року перебував в трудових відносинах з Національним банком України на посаді начальником відділу інтернет-технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій.

Наказами відповідача від 06 квітня 2020 року № 256-но, від 06 квітня 2020 року № 1042-к. та від 08 травня 2020 року № 1243-к. йому було оголошено простій з 31 серпня 2020 року до завершення карантину для запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно із зазначеними наказами та у відповідності до ст. 113 КЗпП України оплата за час простою здійснювалася з розрахунку двох третин посадового окладу.

Наказом № 859-К від 26 квітня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » він був звільнений з роботи у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні йому було виплачено компенсацію за 83 дні невикористаної відпустки в розмірі 3 834, 60 гр. із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 46,20 гр.

Вважає, що такий розрахунок, наданий листом відповідача від 27 травня 2021 року № 60-0005/46714, не відповідає вимогам законодавства, оскільки в період з червня 2020 року по березень 2021 року заробіток за ним зберігався частково, а тому цей період відповідачем мав бути виключений з розрахункового періоду і сума компенсації мала становити 23 403,64 гр. / 16 354, 35 гр. / 58 дні * 83 дні /.

З урахуванням виплаченої суми компенсація за невикористану відпустку складає 19 569, 04 гр. / 23 403,64 - 3 834,60 = 19 569, 04 /.

Крім того, відповідно до розрахункових листків, за березень 2021 року йому взагалі не виплачено заробітну плату внаслідок здійснених з неї утримань в розмірі 25 000, 00 гр., попередньо виплачених посадового окладу за січень 2021 року в розмірі 25 000, 00 гр., посадового окладу за лютий 2021 року в розмірі 23 906, 25 гр., індексації за січень 2021 року в розмірі 576, 58 гр. та індексації за лютий 2021 року в розмірі 644, 69 гр.

З виплат за квітень утримано 1 093, 75 гр. попередньо виплаченого посадового окладу за лютий 2021 року та 29, 50 гр. індексації за лютий 2021 року, а всього за 2 місяці утримано 51 250,77 гр.

Вважає, що законні підстави для таких утримань відсутні.

Таким чином, загальна сума належних йому від відповідача виплат за трудовим договором в день звільнення складає 70 819, 81 гр. / 19 569,04 + 51 250,77 = 70 819, 81 /.

З огляду на це, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 21 лютого 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Після усунення недоліків ухвалою суду від 13 червня 2022 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження 17 жовтня 2022 року.

/ а. с. 33 /

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

11 листопада 2022 року до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача проти позову заперечує.

Посилається на те, що позивач помилково узяв до розрахунку компенсації за невикористану відпустку 58, а не 117 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 139, 78 гр. / 16 354, 35 гр. /117 днів /.

Вважає, що розмір компенсації має становити 11 601, 74 гр. / 139, 78 гр.*83 дні /.

Заборгованість з виплати компенсації за невикористану відпустку відсутня, оскільки донарахування на суму 7 767,14 гр. було проведено 02 листопада 2022 року (донарахуванню підлягала різниця у розмірі 7 767,14 гр. (11 601, 74 - 3 834, 60 = 7 767, 14 гр.), що з урахуванням утриманих податків становить 6 252, 54 гр.

Щодо стягнення утриманого заробітку зазначає наступне.

Позивач у січні-лютому 2021 року перебував у простої з оплатою праці у розмірі 2/3 посадового окладу, проте внаслідок технічного збою заробітна плата за січень-лютий 2021 року системою SAP HCM помилково нараховувалася позивачу у розмірі 100 відсотків посадового окладу.

Після виявлення помилки було проведено перерахунок заробітної плати та у відповідності до положення ст. 127 КЗпП України в березні-квітні 2021 року було утримано надмірно нараховані кошти за час перебування працівника у простої в січні-лютому у розмірі 17 917, 43 гр.

Твердження позивача про те, що з нього було утримано заробітну плату у розмірі 51 250, 77 гр. не відповідає дійсності.

Помилково та зайво виплачені позивачу кошти у розмірі 17 917, 43 гр. не є його заробітною платою (винагородою за виконану роботу), нараховані йому безпідставно і тому Національний банк України не може нести ще й додаткову відповідальність за затримку виплати цих коштів.

Крім цього, вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки був звільнений з роботи 26 квітня 2021 року, таким чином тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні сплив 26 липня 2021 року.

Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позову.

05 грудня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача не погоджується з розрахунком відповідача, і вважає, що він суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Вважає, що у зазначені 117 календарних днів відповідачем нараховано 59 вихідних днів.

Стверджує, що позивач перебував у простої 10 календарних днів з 15 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року на підставі наказу відповідача від 06 квітня 2020 року № 1042-к, 12 календарних днів з 27 квітня 2020 року по 08 травня 2020 року на підставі наказу відповідача від 23 квітня 2020 року № 1127-к, 8 календарних днів з 15 травня 2020 року по 22 травня 2020 року на підставі наказу відповідача від 08 травня 2020 року № 1243-к, 5 календарних днів з 25 травня 2020 року по 29 травня 2020 року на підставі наказу відповідача від 22 травня 2020 року № 1309-к, 19 календарних днів з 01 червня 2020 року по 19 червня 2020 року на підставі наказу відповідача від 28 травня 2020 № 1333-к, 40 календарних днів з 22 червня 2020 року по 31 липня 2020 року на підставі наказу відповідача від 19 червня 2020 року №1483-к, 26 календарних днів з 03 серпня 2020 року по 28 серпня 2020 року на підставі наказу відповідача від 31 липня 2020 року № 1925-к, 213 календарних днів з 31 серпня 2020 року по 31 березня 2021 на підставі наказів відповідача від 28 серпня 2020 року № 2172-к та від 20 квітня 2021 року № 820-к, а всього 333 календарних дні.

Відповідно до абзацу 6 пункту 2 розділу ІІ та абзацу 1 пункту 7 розділу ІV Порядку з розрахункового періоду для нарахування компенсації відпустки позивачу має бути виключений весь час в календарних днях, потягом якого він перебував у простої (333 календарних дні за період з 15 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року) та 1 святковий день поза періодом простою (9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні), внаслідок чого тривалість розрахункового періоду дорівнює 32 календарних дні (365-333-1).

З огляду на це, розмір належної йому компенсації за невикористану відпустку складає 42 419, 10 гр. / 16 354, 35 гр. / 32 календарних дні * 83 календарних дні = 42 419, 10 гр. /.

З урахуванням виплачених коштів з відповідача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку в розмірі 30 817, 36 гр. / 42 419, 10 - 3 834, 60 - 7767,14 = 30 817, 36 /.

Вважає, що наданими відповідачем копіями розрахункових листків підтверджено факт утримання належної йому заробітної плати у розмірі 51 250, 77 гр.

З листа відповідача від 30 червня 2021 року № 17-0009/58600 вбачається, що зайво виплачені позивачу кошти були внаслідок помилкового неврахування посадовими особами відповідача норм постанов Кабінету Міністрів України, якими визначалась дата закінчення запровадженого в Україні карантину.

Таким чином, помилка у застосуванні нормативно-правових актів не є лічильною, а тому відрахування відповідачем із заробітної плати позивача попередньо виплачених йому коштів у загальному розмірі 51 250, 77 гр. відбулось без законної підстави.

Просить збільшити розмір позовної вимоги про стягнення з Національного банку України на його користь не виплачених в день звільнення коштів, оскільки загальна сума належних йому виплат, що мали бути здійснені в день звільнення складає 82 068, 13 гр. / 30 817, 36 + 51 250, 77 = 82 068, 13 /.

Щодо шестимісячного строк для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені зазначає, що таке обмеження запроваджено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року.

Редакція статті 117 КЗпП України, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, такого обмеження не містила, а тому не може застосовуватися.

Щодо строку позовної давності зазначає, що строк позовної давності в цій справі має обраховуватися відповідно до п.1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, в якому визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, позовну заяву у даній справі подано в межах строку позовної давності.

Ухвалою с суду від 14 лютого 2023 року в прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог було відмовлено.

04 січня 2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача посилається на те,що розрахунки представника позивача належної до сплати компенсації за невикористану відпустку хибними, оскільки включають ті дні,у які позивач за графіком роботи банку не повинен був працювати,а тому не підлягає обговоренню питання збереження/не збереження за ним повного/часткового заробітку в ці дні.

Крім цього,додатково звернув увагу на ту обставину,що з позивача не утримувався повний заробіток, а лише його 1/3 частина.

Наголошує на тому, що помилка при нарахуванні заробітної плати носила «лічильний» (технічний) характер, оскільки здійснена не внаслідок прийняття роботодавцем якихось додаткових рішень або помилкового застосування ним розпорядчих / нормативних актів.

Вважає, що для стягнення утриманого заробітку у розмірі, який просить позивач, підстав нема.

Враховуючи викладене вище, просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

За змістом ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Тобто, законодавство України прямо покладає на власника обов`язок повного розрахунку з працівником з виплатою йому всіх сум, що йому належать, в день звільнення.

Відповідно до ст.74 КЗпП України та Закону України « Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України « Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що наказом 1956-к від 25 серпня 2011 року позивача 29 серпня 2011 року призначено на посаду заступника директора департаменту - начальника управління стратегічного розвитку інформаційних технологій Департаменту інформаційних технологій Національного банку України з тримісячним випробувальним терміном.

Наказом № 859-к від 26 квітня 2021 року позивач був звільнений з займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

/ а. с. 8 - 9 /

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України повний розрахунок з ним у день звільнення проведений не був.

Щодо компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 / в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин / обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Пунктом 7 розділу 4 Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду.

Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством.

Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

З точки зору закону час перебування у простої входить до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

В той же час, в відповідно до розділу 2 Порядку при обчисленні середньої зарплати з розрахункового періоду виключають час, упродовж якого працівники, згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин, не працювали, і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково.

До нього відносять час простою не з вини працівника, який оплачувався у розмірі не нижче 2/3 встановленої працівникові тарифної ставки (окладу).

Тому при розрахунку середньої зарплати для виплати суми компенсації за невикористані відпустки час простою виключають з розрахункового періоду.

З розрахунку компенсації невикористаної відпустки, долученого відповідачем до відзиву, вбачається, що вона нараховувалася, виходячи з середньомісячного заробітку позивача в сумі 16 354, 35 гр., середньоденної заробітної плати в розмірі 139,78 гр. з розрахунку 117 каленарних днів.

Однак, з приведеного представником відповідача в відповіді на відзив аналізу наказів про оголошення простою, а також перерахунку робочих днів, за які заробітна плата позивачу виплачувалася в повному обсязі за вказаний період, вбачається, що загальна кількість днів простою становила 333 дні, робочих днів 32.

/ а.с. 88 /

Сторонами не оспорюється, що позивачу підлягає виплаті компенсація за 83 дні невикористаної відпустки, а також розмір середньомісячного заробітку позивача в сумі 16 354, 35 гр.

Таким чином, суд погоджується з проведеним представником позивача розрахунком компенсації, який становить 42 419, 10 гр. / 16 354, 35/32* 83 = 42 419, 10 /.

При звільненні позивачу було виплачено 3 834, 60 гр.

Кім того, відповідно до платіжної інструкції від 02 листопада 2022 року решта суми 7 767, 14 гр. /6 252, 54 гр.за вирахуванням податків та зборів / була перерахована позивачу на картковий рахунок.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 30 817, 36 гр. компенсації/ 42 419, 10 - 3 834, 60- 7 767, 14 /

/ а.с. 73 /

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача зазначенї вище суми без зазначення суми податку, правильність нарахування та стягнення якого покладено законом на роботодавця.

Щодо стягнення утриманого заробітку суд виходить з наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, позивач протягом січня-лютого 2021 року перебував у простої.

Порядок оплати часу простою врегульований ст. 113 КЗпП України, відповідно до якої час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Сторони не заперечують,що заробітна плата позивачу в час простою була нарахована та виплачена в повному обсязі без урахування простою, а саме в сумі 51 250, 77 гр.

З розрахункового листа за березень 2021 року вбачається,що з заробітної плати позивача було утримано посадовий оклад за 2 місяці та індексація за цей же період часу, а всього 50 127,52 гр.

Нараховано заробітну плату за 3 місяці з урахуванням простою в розмірі 49 270.83 гр.

Шляхом застосування простих арифметичних дій вбачається, що внаслідок утримання позивач залишився винним роботодавцю 856, 68 гр.

Це підтверджується наданими відповідачем Розрахункоми листками за цей період часу.

Заперечуючи проти позову в цій частині, представник відповідача в відзиві посилається нате, що з позивача було утримано лише 17 917,43 гр., тобто сума, яка складає різницю між повною сумою заробітку та належною до сплати внаслідок простою.

Приводячи розрахунок у відзиві на позов представник відповідача зазначає утриману суму шляхом: нарахованої суми за 2 місяці 51 250,77, які в Розрахункових листах заберезень-квітень 2021 року приведені як утримання, з якої відраховує належну до сплати суму з урахуванням простою в розмірі 33 333. 34 = 17 917. 43.

Не заперечуючи такого порядку розрахунку, суд в той же час враховує, що в розрахунковому листі заберезень 2021 року сума до сплати зазначена як - 856, 68 гр. боргу перед роботодавцем.

В свою чергу згідно з Розрахунковим листом за квітень 2021 року позивачу була виплачена нарахована сума в повному обсязі.

Тобто, вказаною в Розрахункових листах інформацією підтверджується утримання з заробітної плати позивача 51 250, 77 гр. та не підтверджується виплата різниці в сумі 33 333, 34 гр., належної до сплати за 2 місяці.

/ а.с. 60 - 71; 74 - 78 /

Відповідно до листа Національного банку України від 27 травня 2021 року щодо перерахунку заробітної плати за час простою зазначено, що у зв`язку з технічною помилкою при уведенні інформації у SAP HCM за січень-лютий 2021 року позивачу нараховано та сплачено заробітну плату в повному обсязі.

04 березня 2021 року працівником Департаменту персоналу у SAP HCM було внесено коригування дати завершення оголошеного простою відповідно до встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, у зв`язку з чим Департаментом бухгалтерського обліку було здійснено перерахунок заробітної плати, а саме утримання сум нарахованої заробітної плати та нарахування доходу за час перебування в простої за відповідний період, про що працівника було проінформовано.

/ а. с. 110 - 112 /

Відповідно до положень ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок.

У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Литом відповідача від 04 березня 2021 року вбачається, що утримання з заробітку позивача проводилося після коригування програми банку,тобто всупереч вимогам закону.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції В верховного Суду, висловленої 20 червня 2018 року в справі № 501/2500/15 Верховний Суд зазначив, що до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо.

Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів.

Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних у комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки.

Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики,не більше того.

Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням ст. 127 КЗпП України, суди мають враховувати, що вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв`язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин.

До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо.

Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

Таким чином, повне нарахування позивачу зробітної плати в період простою внаслідок технічного збою діючої в банку програми, не є тією помилкою, яка могла усуватися шляхом утримання виплачених коштів із заробітку позивача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідач, зазначаючи про технічний збій програми в обгрунтування правомірності своїй дій у цій частині,будь-яких доказів цьому не надає.

З урахуванням цього суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача і в цій частині.

Суд при цьому враховує, що відповідно до ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення, визначено в ст.264 ЦПК України.

При цьому, відповідно до ч.2 даної статті, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Не дивлячись на те, що ухвалою суду від 14 лютого 2023 року відмовлено в прийнятті заяви представник позивача про збільшення позовних вимог, суд враховує, що підстави та предмет позову позивача залишилися незмінними, а перевірка правильності проведених позивачем розрахунків при зверненні до суду не є виходом за межі позовних вимог, оскільки є невід`ємними від предмету позову.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного.

Відповідно до п.2 розділу Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року / зі змінами / у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктами 5, 8 розділу V Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що

передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

З Розрахункових листів за січень-лютий 2021 року вбачається, що позивачу було нараховано до виплати відповідно 27 241, 21 гр. та 25 674, 19 гр., а всього 52 915. 40 гр.

З урахуванням того, що в березні 2021 року проводилися уримання з заробітку позивача, а кквітень місяць є місяцем звільнення, для врахування середньоденного заробітку судом береться два повні відпрацьовані місяці: січень та лютий.

З виплаченої за ці два місяці суми середньоденний заробіток становить 1 392, 51 гр. / 52 915, 40 : 38 роб. днів = 1 392, 51./

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні - 474.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 660 049, 74 гр./ 474 х 1 392, 51 = 660 049, 74 /.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Виходячи з викладеного вище аналізу, розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, враховуючи принцип справедливості та співмірності, дії кожної із сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі невиплаченої у день звільнення суми, а саме 82 068, 13 гр.

Щодо тверджень представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та обмеження законом строку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX, згідно з якою під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Строк карантину неодноразово продовжувався і діє до цього часу.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

З урахуванням цього. підстави для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, відсутні.

Крім того, обмеження строку для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені 6 місяцями запроваджено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № № 2352-IX від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням цього суд вважає, що при застосуванні ст.117 КЗпП України при вирішенні вона має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент виникнення спору.

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України.

Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

З урахуванням цього, звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1073, 60 гр. судового збору.

Керуючись ст.ст. 38, 94, 115, 116, 117 України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 51 250, 77 гр. заробітної плати та 30 817, 36 гр. компенсації за невикористану відпустку / за вирахуванням визначених законом податків та зборів /.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 82 068, 13 гр. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні / за вирахуванням визначених законом податків та зборів /.

Стягнути з Національного банку України 1 641, 36 гр. судового збору на користь держави.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Національний банк України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Інституцька, 9, .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Шереметьєва