Постанова

Іменем України

13 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 757/6074/15-ц

провадження № 61-7973 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (відповідач за об`єднаним позовом),

відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (позивач за об`єднаним позовом), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (відповідачі за об`єднаним позовом) ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада

2021 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року у складі колегії суддів: Нежури В. А.,

Вербової І. М., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк», банк), Печерської філії АТ КБ «ПриватБанк»

про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 квітня 2008 року між ним та банком було укладено договір про іпотечний кредит

№ K3D0GI, за умовами якого він отримав кредит у розмірі

100 000,00 грн, цільове використання - для поліпшення якості його квартири, на строк до 03 квітня 2013 року зі сплатою 15 % річних

за користування кредитом.

Сторонами договору узгоджено, що погашення платежів за вказаним договором здійснюється позичальником виключно у національній валюті (гривнях). Додатком № 1 до договору визначено загальну вартість

кредиту - 43 396,40 грн. Тобто загальний борг складає 100 000,00 грн

та 43 396,40 грн відсотків, а всього - 143 396,40 грн.

У липні 2008 року працівники Печерської філії АТ КБ «ПриватБанк» умовили його підписати додаткову угоду (від 28 липня 2008 року) до договору

про іпотечний кредит, за якою погашення платежів повинно було здійснюватися у доларах США, проте, не надали розрахунків нової вартості кредиту, не роз`яснили обсяг його відповідальності перед кредитором.

Позивач указував, що з того часу погашав кредит у доларах США, відповідні суми для погашення йому називали працівники банку у день сплати.

Він уважав, що ця сума перераховується у гривні і зараховується

як виконання зобов`язання у гривнях за договором про іпотечний кредит. Згодом він зрозумів, що його обманули, внаслідок чого станом на 03 квітня 2013 року він сплатив кредитору 188 806,50 грн, а станом на 23 лютого

2015 року - 269 742,94 грн.

Крім того, за вказаним договором про іпотечний кредит існує заборгованість у розмірі 7 538,82 доларів США (еквівалент - 198 713,57 грн) станом на день видачі йому довідки про його заборгованість від 18 лютого 2015 року. Однак, відповідно до цієї довідки заборгованість за договором про іпотечний кредит відсутня, кредит погашено, що свідчить

про використання банком його необізнаності у фінансових справах

й шляхом обману стягнення з нього грошових коштів, розмір яких перевищує його борг перед банком, який ним сплачено.

Позивач уважав, що додаткова угода від 28 липня 2008 року укладена

з порушенням статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки йому не було надано інформацію, необхідну

для свідомого укладення угоди, що є підприємницькою практикою,

яка вводить в оману споживача. Крім того, він не отримав додаток № 1

у вигляді узгодженого сторонами графіку погашення кредиту, внаслідок чого не розумів коли, в якій кількості, валюті повертати кредит, яка його загальна вартість, в якій валюті необхідно сплачувати планові платежі.

При цьому відповідно до пункту 8.1 додаткової угоди банк зобов`язався надати йому кредитні кошти у розмірі 20 904,54 доларів США на строк

з 28 липня 2008 року по 03 квітня 2013 року включно шляхом перерахування на рахунок, відкриття якого сторонами не погоджувалося, грошових коштів із указаного рахунку в доларах США він не отримував.

Наслідком нечесної підприємницької практики є також укладена між ними додаткова угода № 2 від 17 лютого 2009 року, відповідно до пункту 1.1 якої банк зобов`язався надати йому кредит у розмірі 20 904,54 доларів США

на термін по 03 квітня 2018 року включно. Останню сплату ануїтетного платежу він повинен здійснити не пізніше 03 квітня 2018 року (пункт 2.4 додаткової угоди). При цьому йому не надано інформацію щодо загальної вартості змін у кредитних відносинах із банком, з ним не узгоджено графік кредитних платежів.

Позивач уважав, що невідповідність умов указаних додаткових угод

вимогам справедливості, положенням статей 11, 18, 19 Закону України

«Про захист прав споживачів» тягне за собою їх недійсність (статті 203,

215 ЦК України) та, як наслідок, стягнення з АТ КБ «ПриватБанк»

на його користь безпідставно отриманих банком грошових коштів

у розмірі 126 346,54 грн.

Крім того, такими діями банк завдав йому моральну шкоду, яку він оцінив

у 150 000,00 грн, так як він постійно перебував у психологічній напрузі,

з відчуттям страху, стан його здоров`я погіршився, сімейні відносини стали напруженими, втратилися звичні соціальні зв`язки.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсними додаткову угоду до договору про іпотечний кредит

від 28 липня 2008 року та додаткову угоду № 2 від 17 лютого 2009 року,

які укладено між ним та банком;

- визнати припиненими правовідношення з банком за договором

про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року № К3D0GI

та іпотечним договором від 03 квітня 2008 року № К3D0GI унаслідок виконання зобов`язання за ними;

- застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 126 346,54 грн;

- стягнути з банку на його користь 150 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року відкрито провадження у справі № 757/6074/15-ц за позовом ОСОБА_1

до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод

до договору про іпотечний кредит, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди (далі - позов ОСОБА_1 ).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_1 у частині вимог до Печерської філії АТ КБ «Приватбанк» залишено без розгляду.

Короткий зміст позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк»

У серпні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що 03 квітня 2008 року

між ним та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит

№ K3D0GI, відповідно до якого, з урахуванням додаткової

угоди до договору від 28 липня 2008 року, останній отримав кредит

у розмірі 20 904,54 доларів США на строк з 28 липня 2008 року по 03 квітня 2013 року. Додатковою угодою від 17 лютого 2009 року сторонами погоджено, що кредит надано на термін по 03 квітня 2018 року включно. Останню сплату ануїтетного платежу позичальник повинен здійснити

не пізніше 03 квітня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 03 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договори поруки, за якими останні несуть солідарну відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань

за кредитним договором станом на 25 червня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 7 497,80 доларів США, яка складається:

6 973,35 доларів США - заборгованість за кредитом; 386,19 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

94,90 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 43,36 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань

за договором.

З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кредитну заборгованість у розмірі 7 497,80 доларів США, еквівалент - 158 728,43 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі № 757/28402/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (далі - позов АТ КБ «ПриватБанк»).

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року провадження у справі № 757/28402/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк»

зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі

№ 757/6074/15-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк»

про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 березня

2019 року об`єднано в одне провадження справу № 757/28402/15-ц

за позовом АТ КБ «Приватбанк» та справу № 757/6074/15-ц за позовом ОСОБА_1 , присвоєно справі № 757/6074/15-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року поновлено провадження у справі у частині позову АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу та відсоткам у розмірі

7 359,54 доларів США та пеню у розмірі 1 131,38 грн. Стягнуто солідарно

з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу та відсоткам у розмірі 7 359,54 доларів США та пеню

у розмірі 1 131,38 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, урахувавши, у тому числі, відповідні норми ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», роз`яснення, викладені у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виходив із того,

що сторони, підписавши кредитний договір та оспорювані додаткові угоди, погодили всі умови кредитних зобов`язань. ОСОБА_1 не заявляв додаткових умов щодо спірних правочинів та в подальшому їх виконував, будучи ознайомленим з умовами кредитування.

Районний суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував кредит у доларах США, оскільки останній особисто подав заяву про зміну умов кредитування (валюти) та погодився на таку зміну. Указане, на думку суду першої інстанції, спростовує й доводи позичальника про укладення оспорюваних ним додаткових угод унаслідок тиску та шантажу з боку АТ КБ «ПриватБанк». При цьому відповідно до заяви про продаж іноземної валюти від 28 липня 2008 року ОСОБА_1 доручив банку продати грошові кошти

у розмірі 20 904,50 доларів США за гривні, що склало 96 678,96 грн,

які перераховано на транзитний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритий банком із відповідним призначенням платежу.

Укладеною між сторонами додатковою угодою від 17 лютого 2009 року закріплено, що позичальник зобов`язується здійснити останню сплату ануїтетного платежу не пізніше 03 квітня 2018 року.

ОСОБА_1 не довів факт умисних дій чи бездіяльності банку з метою його обману, тиску на нього та шантажу з боку АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні оспорюваних додаткових угод, як і відсутність власного вільного волевиявлення на їх укладення та доказів належного виконання ним зобов`язань за кредитним договором та оспорюваними додатковими угодами.

Крім того, дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо підвищення процентної ставки

є правомірними та узгоджуються з умовами кредитного договору

та додаткових угод до нього, підписаних сторонами, та діючим на час підвищення процентної ставки законодавством.

З цих підстав районний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними додаткових угод

до договору про іпотечний кредит, визнання припиненими правовідношень

за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором унаслідок виконання зобов`язань за ними, як і його позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з банку на його користь грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, які є похідними

від вищевказаних позовних вимог.

При цьому районний суд відхилив доводи банку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 із підстав пропуску строку позовної давності, так як позов останнього необґрунтований.

Частково задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконував належним чином узяті

на себе зобов`язання за договором про іпотечний кредит, у зв`язку

з чим станом на 25 червня 2015 року утворилася заборгованість

у розмірі 7 497,80 доларів США, яку банком підтверджено відповідним розрахунком, який позичальником і поручителями не спростовано.

При цьому 30 червня 2015 року АТ КБ «Приватбанк» направлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повідомлення про необхідність погашення кредитної заборгованості, яке ними не виконано.

Суд першої інстанції, врахувавши відповідні норми ЦК України та положення укладених між сторонами договорів поруки, зазначив, що поручителі підтвердили, що вони ознайомлені та згодні зі всіма умовами кредитного договору, надали згоду на запровадження будь-яких інших нових умов кредитного договору, з моменту їх внесення у кредитний договір,

на збільшення обсягу відповідальності поручителів у зв`язку з такими змінами. Тому розмір заборгованості перед банком підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителів, з кожного окремо, так як поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, оскільки відсутня їх спільна порука.

У цій частині судом ураховано правову позицію Верховного Суду

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладену

у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 757/4111/13-ц (провадження

№ 61-37688сво18).

Суд першої інстанції, у тому числі, з урахуванням положень укладених

між сторонами договорів, зазначив про те, що виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству,

тому у спірних правовідносинах заборгованість за кредитом і процентами підлягає стягненню в іноземній валюті, проте пеня підлягає стягненню

у гривневому еквіваленті.

Разом із цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги банку

про стягнення комісії з позичальника, оскільки умова кредитного договору про її нарахування та сплату порушує публічний порядок й інші умови договору.

У цій частині районний суд урахував правовий висновок Верховного Суду

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений

у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив правильні висновки про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , так як сторони, підписавши кредитний договір та оспорювані додаткові угоди, погодили всі умови кредитних зобов`язань. Позичальник не заявляв додаткових умов щодо оспорюваних правочинів, виконував їх, був ознайомлений з умовами кредитування. При цьому на час укладення договору про іпотечний кредит та додаткових угод до нього Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони щодо надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

ОСОБА_1 особисто подав заяву про зміну умов кредитування

та погодився на таку зміну, він не довів факт укладення оспорюваних додаткових угод під тиском кредитора, обману, замовчування банком інформації, необхідної для підписання оспорюваних угод, як і не відкликав свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту (частина шоста статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Крім того, ОСОБА_1 не надав доказів належного ним виконання своїх кредитних зобов`язань та припинення правовідношень між сторонами

у зв`язку з їх виконанням.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, унаслідок чого утворилася заборгованість перед банком, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителів (з кожного окремо). При цьому позичальник не спростував наданий банком розрахунок заборгованості.

Судом ураховано відповідну судову практику Верховного Суду.

ОСОБА_1 заперечував також проти об`єднання в одне провадження справ № 757/28402/15-ц та № 757/6074/15-ц, які, на його думку,

не може бути об`єднано. Проте, апеляційний суд, ураховуючи положення

статті 188 ЦПК України, предмет та підстави позовів ОСОБА_1

та АТ КБ «ПриватБанк», відхилив указані доводи й вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано об`єднав позови в одну справу й це не суперечить нормам процесуального закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження

У серпні 2022 року ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня

2022 року, в якій просив: оскаржувані судові рішення скасувати, справу

№ 757/28402/15-ц за позовом АТ КБ «Приватбанк» відновити в статусі зупиненої до набрання законної сили рішенням у справі № 757/6074/15-ц

за позовом ОСОБА_1 із подальшим переданням на розгляд іншому складу суду, справу № 757/6074/15-ц за позовом ОСОБА_1 повернути

на розгляд іншому складу суду. Крім того, заявник наводив свої обґрунтування щодо необхідності скасування ухвал Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року та від 03 грудня 2019 року

(частина друга статті 406 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_3 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, заявнику запропоновано: надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи,

що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону; надати оформлений належним чином документ (довіреність, ордер, тощо), який підтверджує повноваження Костри Ю. О. представляти у Верховному Суді інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; уточнити зміст касаційної скарги в частині посилання на підстави касаційного оскарження судових рішень; уточнити прохальну частину касаційної скарги і викласти вимоги касаційної скарги відповідно

до повноважень суду касаційної інстанції з урахуванням положень

статті 409 ЦПК України, а також надіслати суду копії уточненої редакції касаційної скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Крім того, вказаною ухвалою Верховного Суду у прийнятті доповнення ОСОБА_3 до касаційної скарги на судові рішення судів попередніх інстанцій відмовлено та повернуто їх заявникові.

У наданий судом строк заявник надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

У змісті уточнень прохальної частини касаційної скарги заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3

частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада

2021 року відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив

на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга, з урахуванням її уточнень, мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалою від 01 березня 2019 року помилково об`єднав в одне провадження справу № 757/28402/15-ц за позовом АТ КБ «Приватбанк»

та справу № 757/6074/15-ц за позовом ОСОБА_1 , оскільки провадження

у справі № 757/28402/15-ц за позовом АТ КБ «Приватбанк» було зупинено

й об`єднані судом справи мають різні предмет і підстави позовів.

Провадження у справі № 757/28402/15-ц за позовом банку зупинено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року, тобто до об`єднання справ в одне провадження 01 березня 2019 року. Поновлено провадження у справі ухвалою районного суду від 03 грудня 2019 року, тобто після вказаного об`єднання.

Указані процесуальні порушення суду першої інстанції, на які не відреагував суд апеляційної інстанції, вплинули на реалізацію процесуальних прав ОСОБА_1 .

Заявник зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, розглянув позов ОСОБА_1 без урахування його уточнень, що вплинуло на встановлення всіх фактичних обставин спору. При цьому районний суд не надав належну правову оцінку поданим сторонам доказам.

Крім того, вирішуючи спір у частині позовних вимог банку до позичальника та поручителів про стягнення заборгованості, суд установив обставини,

що мають значення, на підставі недопустимих доказів, зокрема, наданого банком розрахунку заборгованості, й стягнув у резолютивній частині судового рішення на користь банку грошові суми, які перевищують заявлені банком вимоги.

Суд апеляційної інстанції на вказані порушення, на думку заявника,

не відреагував, формально пославшись у тексті оскаржуваної постанови

на відповідну правову позицію Верховного Суду, хоча висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах відсутній.

Заявник уважає, що постанова суду апеляційної інстанції не мотивована, апеляційний суд вирішив лише другорядні питання спору, зокрема,

які стосуються договорів поруки.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення

від АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу (по суті відзив на касаційну скаргу), в яких банк просить залишити без задоволення касаційну скаргу

ОСОБА_3 , а оскаржувані судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернувся

до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору, визнання припиненими правовідношень за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором унаслідок виконання зобов`язання за ними, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, посилаючись, у тому числі,

на укладення оспорюваних правочинів шляхом обману, неповідомлення йому банком усієї інформації перед укладенням оспорюваних угод, стягнення з нього грошових коштів у доларах США й у розмірі, який перевищує його борг перед банком, який ним сплачено.

АТ КБ «ПриватБанк», у свою чергу, звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

за договором про іпотечний кредит, в якому просило суд стягнути кредитну заборгованість з боржника та поручителів у солідарному порядку, посилаючись на неналежне виконання позичальником зобов`язань

за кредитним договором, у результаті чого утворилася заборгованість,

на підтвердження розміру якої надано відповідні докази.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою

та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов

та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання

або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше

не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору

з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»

до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови

в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов,

з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед

укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права

в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови,

які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається

у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 23 травня 2018 року у справі № 619/130/16-ц (провадження

№ 61-20042св18).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, установлено,

що оспорювані позичальником додаткові угоди від 28 липня 2008 року

та від 17 лютого 2009 року до договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та банком, є невід`ємними частинами договору, передбачають погоджену сторонами зміну умов основного зобов`язання.

Суди попередніх інстанцій, надавши правову оцінку положенням указаних додаткових угод, правильно встановили, що позичальнику надано інформацію щодо детального опису загальної вартості кредиту.

Таким чином, сторони, підписавши оспорювані додаткові угоди, погодили всі умови кредитних зобов`язань, досягли згоди з усіх істотних умов угоди, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому ОСОБА_1 не заявляв додаткових умов щодо оспорюваних ним правочинів і в подальшому їх виконував, своїми підписами у них підтвердив ознайомлення з умовами кредитування.

Суди попередніх інстанцій вірно зазначили про те, що виконанням протягом тривалого часу умов договору про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року та підписанням додаткових угод від 28 липня 2008 року та від 17 лютого 2009 року, що також підтверджується наданими ОСОБА_1 фотокопіями квитанцій про внесення коштів на погашення кредиту, позичальник фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим підтвердив намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушень його законних прав та інтересів при його укладенні (а. с. 150-181, т. 2).

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, надано правильну оцінку поданим сторонами доказам й зроблено обґрунтовані висновки про відхилення доводів ОСОБА_1 про те, що він не отримував кредит у доларах США, оскільки останній особисто подав заяву про зміну умов кредитування та погодився на таку зміну.

Указане також спростовує його посилання щодо укладення оспорюваних додаткових угод унаслідок тиску з боку банка.

При цьому відповідно до заяви № 118 про продаж іноземної валюти

від 28 липня 2008 року ОСОБА_1 доручив банку продати грошові кошти

у розмірі 20 904,50 доларів США за українські гривні, що склало

96 678,96 грн, які було перераховано на транзитний рахунок ОСОБА_1

№ НОМЕР_1 , відкритий у банку, з призначенням платежу: перерахування коштів за кредитним договором від 03 квітня 2008 року

№ K3D0GI (а. с. 78, т. 1).

Суди попередніх інстанцій вірно застосували до спірних правовідносин відповідні норми ЦК України й Закону України «Про захист прав споживачів», що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

До подібних правових висновків у цій частині дійшов Верховний Суд

у постанові від 18 лютого 2019 року у справі № 644/8768/15-ц (провадження № 61-26102св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір у частині позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що ОСОБА_1 не довів факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою його обману, тиску,

чи шантажу з боку АТ КБ «ПриватБанк» із метою укладення оспорюваних ним додаткових угод та відсутність у нього вільного волевиявлення

на їх укладення, як і не довів факт замовчування банком наявності обставин, які могли б перешкодити підписанню оспорюваних додаткових угод.

Крім того, позичальник не довів належного виконання ним своїх кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим правовідношення між сторонами можуть бути визнаними припиненими, що є його процесуальним обов`язком у силу вимог статей 12, 81 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

про визнання недійсними вказаних додаткових угод до договору

про іпотечний кредит, визнання припиненими правовідношень

за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором унаслідок виконання зобов`язань за ними у зв`язку з їх недоведеністю, як і про відмову у задоволенні похідних позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк»

Відповідно до положень статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором

або законом.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах

та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша,

друга статті 554 ЦКУкраїни).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим

на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так

і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням),

то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного між ними договору

про іпотечний кредит від 03 квітня 2008 року № K3DOGI

(а. с. 8-16, т. 1), умови якого змінювалися додатковими угодами. Додатковою угодою від 28 липня 2008 року (а. с. 23-29 т. 1) банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі

20 904,54 доларів США на строк з 28 липня 2008 року по 03 квітня 2013 року включно. Додатковою угодою від 17 лютого 2009 року (а. с. 30, т. 1) банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 20 904,54 доларів США на термін по 03 квітня 2018 року включно. У пункті 2.4 вказаної додаткової угоди сторони визначили, що останню сплату ануїтетного платежу позичальник повинен здійснити не пізніше 03 квітня 2018 року.

Тобто банк надав позичальнику кредит у доларах США й розрахунок заборгованості, наданий банком (станом на червень 2015 року), зроблений банком у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Вирішуючи спір у частині позову АТ КБ «ПриватБанк», надавши належну правову оцінку поданим сторонам доказам і їх доводам, суди попередніх інстанцій вірно виходили із того, банк свої кредитні зобов`язання

за договором від 03 квітня 2008 року № K3DOGI виконав, надав позичальнику кредит у розмірі та у спосіб, які погоджено сторонами, зокрема, додатковими угодами від 28 липня 2008 року та від 17 лютого

2009 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 залишок заборгованості за договором

про іпотечний кредит у розмірі 96 578,96 грн конвертовано у долари США, що склало 20 904,54 доларів США.

Разом із цим, ОСОБА_1 не виконував узяті на себе кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 25 червня 2015 року в останнього утворилася перед банком заборгованість, розмір якої згідно з наданим банком розрахунком становить 7 497,80 доларів США (заборгованості по кредиту - 6 973,35 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 386,19 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом - 94,90 доларів США, пеня - 43,36 доларів США).

Указаний розрахунок заборгованості позичальником не спростовано. Відповідних доводів не містить й касаційна скарга.

При цьому судами вірно враховано, що 30 червня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» направляло позичальнику та поручителям повідомлення

про необхідність погашення кредитної заборгованості, які залишилися

без виконання.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши відповідні норми ЦК України,

судову практику Верховного Суду, положення договорів поруки, укладених окремо між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зробили правильний висновок про те, що заборгованість позичальника перед банком підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителів (з кожного окремо).

Доводи касаційної скарги у відповідній частині, як і посилання

на відсутність заборгованості, відхиляються Верховним Судом, оскільки

не підтверджуються матеріалами справи.

Посилання касаційної скарги про те, що суди стягнули на користь банку невірний розмір грошових коштів, який у два рази перевищує заявлені банком вимоги, відхиляються Верховним Судом, так як суди попередніх інстанцій зробили правильні висновки по суті вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк», зазначивши, що поручителі не несуть солідарної відповідальності між собою, оскільки відсутня їх спільна порука.

Такі посилання заявника касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального й процесуального права й вони не можуть бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 2-701/2010 (провадження № 61-4865св20), вирішуючи даний спір, указав, у тому числі, що кожен із поручителів несе окрему солідарну відповідальність

з боржником перед кредитором відповідно до окремо укладених договорів поруки, такі поручителі не є солідарними боржниками між собою, а кожен

з них несе окрему солідарну відповідальність з боржником.

При цьому в силу положень частини третьої статті 12, частини першої

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,

на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,

крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Таким чином, судами попередніх інстанцій зроблено правильні висновки про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, суд апеляційної інстанції надав оцінку запереченням ОСОБА_1 проти об`єднання в одне провадження справ № 757/28402/15-ц

та № 757/6074/15-ц, які, на його думку, не може бути об`єднано.

Апеляційний суд, з урахуванням положень статті 188 ЦПК України, предмета та підстав позовів ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовано відхилив указані доводи ОСОБА_1 , указавши, що районний суд правильно об`єднав указані позови в одну справу, що не суперечить нормам процесуального закону.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги у цій частині, оскільки вони були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи,

яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Разом із цим, в ухвалі від 01 березня 2019 року, якою районний суд об`єднав

в одне провадження справу № 757/28402/15-ц та справу № 757/6074/15-ц,

і в ухвалі від 03 грудня 2019 року про поновлення провадження у справі суд першої інстанції навів правові мотиви ухвалення цих судових рішень.

Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються

з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263

ЦПК України), застосована судова практика Верховного Суду

є релевантною, тому відповідні доводи касаційної скарги є безпідставними. При цьому судова практика з указаного питання є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, як й інші доводи, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору, проте вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести

до неправильного вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу,

а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть

бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення

та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, так як надано оцінку всім аргументам сторін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах

та в інтересах: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць