КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/921/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. про визнання договорів банківського вкладу недійсними та про застосування наслідків їх недійсності, відшкодування завданих збитків, -

установив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. про визнання договорів банківського вкладу недійсними та про застосування наслідків їх недійсності, відшкодування завданих збитків, мотивуючи свої вимоги тим, що у листопаді 2013 року позивач уклав договір банківського вкладу з ПАТ «Дельта Банк» строком на 1 рік.

У визначений договором строк банк кошти не повернув, що змусило позивача переукласти цей договір на новий строк на умовах, запропонованих банком.

Так, 12 листопада 2014 року він уклав договір банківського вкладу №004-28803-121114 з ПАТ «Дельта Банк».

За умовами договору банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 1100000 грн строком на 1 рік до 17 листопада 2015 року з нарахуванням 23% річних.

Одночасно була укладена додаткова угода №1, відповідно до умов якої до базової ставки річних процентів додатково нараховувалося 1,5% річних.

Додатковою угодою №2 від 12 лютого 2015 року, дату повернення вкладу було змінено на 01 червня 2015 року.

Постановою правління НБУ від 02 березня 2015 року №150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а 02 жовтня 2015 року - постанову №664 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

На підставі зазначених рішень розпочато процедуру виведення банку з ринку.

Позивач не отримав передбачених ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 200000 грн відшкодування за вкладом.

У відповідь на письмове звернення позивача відповідач повідомив, що кошти за його вкладом не підлягають поверненню на підставі ч.4 ст.26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач, посилаючись на положення ст.ст. 610, 612, 629, 1058, ч. 2 ст. 1060 ЦК України, ст. 55, 56 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ст. 10, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», вважає оспорюваний договір та додаткову угоду до нього недійсними, оскільки банк порушив умови договору щодо видачі вкладу на першу вимогу та приховав від нього інформацію про дійсний фінансовий стан банку.

Крім того, укладення банком договорів із пов`язаними з банком особами на умовах, що не є тотожними ринковим умовам, є недійсними з моменту їх укладення.

Просив суд, визнати недійсними договір банківського вкладу від 12 листопада 2014 року №004-4 та додаткову угоду №1 від 12 листопада 2014 року до цього договору, укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк».

Зобов`язати відповідача вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності до договору банківського вкладу від 12 листопада 2014 року №004-4 та додаткової угоди №1 від 12 листопада 2014 року до цього договору та відшкодувати завдані збитки.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року, позов задоволено частково.

Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» протягом одного місяця з дати набрання даним рішенням законної сили на підставі статті 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності до договору банківського вкладу від 18 листопада 2014 року №004-4 та до додаткової угоди №1 до цього договору, укладених між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 збитки, заподіяні відповідачем внаслідок невиконання зобов`язань за договором банківського вкладу від 12 листопада 2014 року №004-4 та додаткової угоди №1 від 12 листопада 2014 року до цього договору, які складаються з упущеної вигоди - 147600 грн., інфляційних втрат - 588500 грн. та 3% річних - 202450 грн., а всього в сумі 938550 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 07 червня 2021 року суддею Дарницького районного суду м. Києва Трусовою Т.О. було винесено рішення по справі №753/12214/20, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме за позовом ОСОБА_1 до АТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка A.A. про визнання нікчемним договору банківського вкладу від 12 листопада 2014 року №004-4 та додаткової угоди №1 від 12 листопада 2014 року до цього договору, укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк» та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності до договору банківського вкладу від 12 листопада 2014 року №004-4 та додаткової угоди №1 від 12 листопада 2014 року до цього договору.

Як видно з резолютивної частини рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року по справі №753/12214/20, вона повністю, слово в слово збігається з резолютивною частиною заочного рішення, а саме суд зобов`язав Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» протягом одного місця з дати набрання даним рішенням законної сили на підставі статті 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності до договору банківського вкладу від 18 листопада 2014 року №004-4 та до додаткової угоди №1 до цього договору, укладених між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 ..

Тобто суд розглядаючи справу №753/145.37/21 повинен був винести ухвалу про закриття провадження у справі у цій частині.

Просив, скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року, та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та обґрунтовано застосував до даних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що договір банківського вкладу №004-4 та додаткова угода №1 до нього були укладені 12 листопада 2014 року, тобто після винесення 30 жовтня 2014 року постанови Правління НБУ про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних.

У результаті укладеного правочину, позивач набув право отримати відшкодування коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У зв`язку з цим, зазначений договір та додаткова угода №1 є нікчемними в силу п. 9 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки після віднесення банку до категорії проблемних, банком з порушенням норм законодавства були здійснені операції щодо переоформлення депозитного договору, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку.

Просив, апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 листопада 2014 року позивач уклав договір банківського вкладу №004-28803-121114 («Депозит Delta Premier») з ПАТ «Дельта Банк».

За умовами договору банк прийняв на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 1100000 грн зі строком повернення до 17 листопада 2015 року з нарахуванням 23% річних.

Відповідно до п. 2.7. договору, банк довів до відому вкладника інформацію, зазначену в статті 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до умов якої сума граничного розміру відшкодування коштів з цим вкладом, включаючи відсотки, не може бути більшою граничного розміру відшкодування коштів, що становить 200000 грн для одного вкладника в одному банку.

Також, цього дня банк ознайомив позивача з положеннями ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині обставин, що за наявності яких Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не здійснюється відшкодування за вкладом, що підтверджується заявою позивача від 12 листопада 2014 року.

Одночасно з договором банківського вкладу була укладена додаткова угода №1, відповідно до умов якої ставка річних процентів була збільшена до рівня 24,5% річних.

Крім того, 12 лютого 2015 року між позивачем та банком було укладено додаткову угоду №2, за умовами якої дату повернення вкладу було змінено на 01 червня 2015 року.

Листом від 23 липня 2015 року за №05-3047016 банк повідомив позивача, що на підставі Постанови Правління Національного Банку України від 02 березня 2015 року №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03 березня 2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Кошти за його вкладом, розміщеним у банку, не підлягають відшкодуванню Фондом на підставі частини 4 статті 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У відповідь на повторне звернення позивача банк листом від 27 грудня 2018 року за №05-3406749 повідомив позивача, що оскільки додатковою угодою №1 від 12 листопада 2014 року до Договору банківського вкладу №004-28803-121114 йому було підвищено відсоткову ставку, кошти за його договором не підлягають відшкодуванню Фондом на підставі п.7 ч.4 ст.26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Листом від 06 грудня 2019 року банк повідомив позивачу, що на виконання вимог ч.2 ст.38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом була здійснена перевірка договорів на предмет нікчемності та встановлено, що Договір №004-28803-121114 від 12 листопада 2014 року був укладений між позивачем та банком на індивідуальній основі з установленням підвищеної відсоткової ставки, а тому відповідно до п.7 ч.4 ст.26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти за цим вкладом не підлягають відшкодуванню за рахунок Фонду.

Правлінням НБУ 02 березня 2015 року прийнято постанову за №150 «Про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних».

Виконавчою дирекцією Фонду 02 березня 2015 року прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» №51, на підставі якого з 03 березня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В.

У подальшому до рішення виконавчої дирекції Фонду №51 від 02 березня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» було внесено зміни, відповідно до яких пункт 2 цього рішення викладений у такій редакції: «Тимчасову адміністрацію запровадити строком на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» №147 від 03 серпня 2015 року, строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» продовжено по 02 жовтня 2015 року включно.

З 05 жовтня 2015 року розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк», про що опубліковано в газеті «Голос України» №187 (6191) від 08 жовтня 2015 року.

Отже, з 03 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судом також встановлено, що Правлінням НБУ від 30 жовтня 2014 року прийнято постанову №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір банківського вкладу №004-28803-121114 та додаткова угода №1 до нього були укладені 12 листопада 2014 року, тобто після винесення 30 жовтня 2014 року Правлінням НБУ від 30 жовтня 2014 року постанови №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних».

У зв`язку з чим, договір банківського вкладу №004-28803-121114 та додаткова угода №1 від 12 листопада 2014 року є нікчемними в силу п. 9 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки після віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних, банком з порушенням норм законодавства були здійснені операції щодо переоформлення депозитного договору, що, в свою чергу, призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку.

Оскільки визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, районний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки договір банківського вкладу та додаткова угода до нього є нікчемними в силу закону, не створюють жодних юридичних наслідків, а тому визнання їх додатково недійсними закон не вимагає.

Позовна вимога щодо стягнення з відповідача збитків в розмірі 2038550 грн. в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження, оскільки не була підтверджена відповідним розрахунком в заявленому розмірі, а тому підлягає частковому задоволенню.

Згідно із розрахунком наданим позивачем, правильність якого перевірена судом загальна сума збитків, які складаються з упущеної вигоди 147600 грн., інфляційних втрат 588500 грн. та 3% річних 202450 грн, заподіяних внаслідок укладення відповідачем нікчемного правочину, складає 938550 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 фактично звернувся до суду із даним позовом для захисту свого права на повернення вкладу разом з нарахованими процентами за договором №004-28803-121114 та додатковою угодою №1, оскільки Банк відмовив йому в задоволенні такої вимоги.

В той же час, судом вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою правління НБУ №150 від 02 березня 2015 року «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

02 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» №51, на підставі якого з 03 березня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три місяці з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В.

У подальшому до рішення виконавчої дирекції Фонду №51 від 02 березня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» було внесено зміни, відповідно до яких пункт 2 цього рішення викладений у такій редакції: «Тимчасову адміністрацію запровадити строком на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» №147 від 03 серпня 2015 року, строки здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» продовжено по 02 жовтня 2015 року включно.

З 05 жовтня 2015 року розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк», про що опубліковано в газеті «Голос України» №187 (6191) від 08 жовтня 2015 року.

Отже, з 03 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» здійснює свою діяльність на підставі ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з п. 16 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 38 Закону 4452-VI, з метою забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до ЗУ «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

З аналізу положень статті 38 Закону 4452-VI вбачається, що вони врегульовують права та обов`язки Фонду і банку щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, які виникли у зв`язку із віднесенням банку до категорії неплатоспроможних та запровадженням у банку тимчасової адміністрації.

Тобто, в силу положень Закону 4452-VI, перевірку правочинів на предмет їх нікчемності відноситься до повноважень Фонду і наслідки нікчемності правочину також настають для сторін лише у силу вимог закону.

При цьому Фонд керується лише питаннями забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку.

Тому, виявивши правочини, які на думку Фонду та його уповноважених осіб є нікчемними (тобто недійсними згідно із законом), Фонд повідомляє про це їх сторін та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів, найпоширенішим з яких є відмова у включенні клієнтів банку до Реєстру вкладників, які мають право на відшкодування до 200 тис. грн.

Стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим.

Разом з тим, позивач помилково вважав, що визнання договору нікчемним у судовому порядку матиме своїм наслідком повернення грошових коштів за вкладом та нарахованих процентів в обхід ліквідаційних процедур.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону 4452-VI, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

В період запровадження тимчасової адміністрації банку виплата коштів за договорами банківських рахунків вкладників має здійснюватись у відповідності до «Положення про порядок відшкодування Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами», затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року за №14.

Статтею 77 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення НБУ про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 52 Закону 4452-VI визначено порядок спрямування уповноваженою особою Фонду коштів одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку на задоволення вимог кредиторів та встановлено що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Як вбачається із п. 19 постанови Верховного Суду від 23 липня 2021 року (справі №826/17810/18), на залишок невиплачених коштів, які були розміщені на рахунку в ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 включено до 7 черги акцептованих вимог.

Зазначених обставин в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивач не спростував.

З огляду на вказане, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, не являється ефективним для повернення грошових коштів за вкладом та нарахованих процентів, а також відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Будь-яке повернення коштів з рахунків, зокрема, депозитних, регулюється ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Саме цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами.

Таким чином, під час ліквідації банку не допускається задоволення вимог кредиторів банку окремо від ліквідаційної процедури.

В разі порушення такої процедури позивач не позбавлений права оскаржити дії чи бездіяльність Фонду або Уповноваженої особи в судовому порядку.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, неправильно застосував положення статті 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову в частині зобов`язання Уповноваженої особи ФГВФО застосувати наслідки нікчемності правочину та відшкодувати збитки, заподіяні відповідачем внаслідок невиконання зобов`язань за договором банківського вкладу.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Матвієнка А.А. про визнання договорів банківського вкладу недійсними та про застосування наслідків їх недійсності, відшкодування завданих збитків - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана