КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/426/23
УХВАЛА

01.02.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Кредитної Спілки «ІСТОК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Кредитна Спілка «ІСТОК» (надалі КС «ІСТОК») 21.10.2021 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №ДК2-872 від 03.02.2021 року, станом на 01.09.2021 року, у розмірі 213522 гривні 20 копійок, та судових витрат.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.

Згідно з ч.8 ст.28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Як вбачається з договору про споживчий кредит №ДК2-872 від 03.02.2021 року, сторони у пункті 4.8 дійшли згоди, що місцем виконання цього договору є місцезнаходження кредитора: 65049, м. Одеса, Адміральський проспект, 7, к.2.

Оскільки сторонами визначено місце виконання спірного договору за адресою місце розташування офісу позивача, який розташований на території Київського району міста Одеси, справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 22.10.2021 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі, у строки передбачені ст. 275 ЦПК України.

За наслідком розгляду вказаної справи, 15.11.2021 Київським районним судом міста Одеси ухвалено заочне рішення, яким позов Кредитної Спілки «ІСТОК» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «ІСТОК» достроково заборгованість за договором про споживчий кредит №ДК2-872 від 03.02.2021 року, станом на 01.09.2021 року, у загальному розмірі 213522 гривні 20 копійок, яка складається з: заборгованості за основною сумою кредиту 74244 гривні 24 копійки; заборгованості за платою 60464 гривні 36 копійок; заборгованості за відсотками 0 гривень 43 копійки; компенсації нарахованої у відповідності до положень п.4.7.3 договору та ч.2 ст.625 ЦК України за період з 25.05.2021 року по 01.09.2021 року 73813 гривень 17 копійок; штрафу нарахованого у відповідності до положень п.4.7.2 договору 5000 гривень 00 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «ІСТОК» у відшкодування витрат зі сплати судового збору з кожного по 1601 гривні 42 копійки.

16.02.2022 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.06.2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.11.2021 року по цивільній справі №947/32122/21 за позовною заявою Кредитної Спілки «ІСТОК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням учасників справи.

15 серпня 2022 року судом було ухвалено визнати явку представника позивача Кредитної спілки «ІСТОК» до судового засідання - обов`язковою.

У судове засідання призначене на 01.12.2022 року о 09 годині 30 хвилин представник позивача Кредитної Спілки «ІСТОК» не з`явився, про дату, час і місце проведення якого, до якого визнано явку позивача обов`язковою, повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки та витягу з протоколу судового засідання від 15.08.2022 року.

Однак, 01.12.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача про відкладення судового засідання, у зв`язку з неможливістю прибути у визначений судом час.

На підставі викладеного, судом було ухвалено відкласти судове засідання на 01.02.2023 року о 09 годин 00 хвилин.

У судове засідання призначене на 01.02.2023 року о 09 годин 00 хвилин представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення якого, як і про визнану явку позивача до судових засідань обов`язковою, повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 03.01.2023 року.

Однак, про причини неявки до судового засідання представник позивача суд не повідомив.

Приймаючи вищевикладені обставини, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, вказані положення процесуального закону мають імперативну норму щодо залишення позову без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в постанові від 22.05.2019 року по справі №310/12817/13, також дійшов висновку, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.

Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, судом встановлено, що представник позивача двічі поспіль не з`явився до судових засідань призначених на 01.12.2022 року та 01.02.2023 року, без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце їх проведення, та повідомленим про визнану обов`язкову явку представника позивача до судових засідань.

Також, як вбачається, приймаючи ведений в Україні воєнний стан, позивачем не використано альтернативну можливість прийняття участі в судовому засіданні в режимі відео конференції у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, що свідчить про порушення стороною позивача обов`язків передбачених ч.3 ст.43 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи зобов`язані зокрема:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою .

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Так, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Позивач (заявник) зобов`язаний проявляти особливу сумлінність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних дій для ознайомлення з ходом провадження (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Тойшлер проти Німеччини» ('tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed"'>Teuschler v. Germany), заява № 47636/99, від 04 жовтня 2001 року;, заява № 69315/01, пункт 48, від 10 лютого 2005 року; ухвалу щодо прийнятності у справі «Гуржий проти України» (Gurzhyy v. Ukraine), заява № 326/03, від 01 квітня 2008 року; та рішення у справі «Мускат проти Мальти» (Muscat v. Malta), заява № 24197/10, пункт 44, від 17 липня 2012 року).

Отже, позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права, сторони мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки, оскільки неявка до суду позивача може свідчити про втрату ним інтересу до вирішення справи, а вирішення спору у такому випадку було б порушенням принципу диспозитивності.

Приймаючи вищевказані положення законодавства, суд вважає, що неявки сторони позивача у судові засідання, що мають сталий характер, призводять до неможливості розгляду справи, а також приймаючи перебування справи в провадженні суду в строк більше року, призводить до порушення строків розгляду справи, та може бути наслідком порушення прав та інтересів інших учасників процесу в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Отже, в порушення зазначених норм процесуального права та не зважаючи на прийняті судом заходи зі сприяння реалізації позивачем своїх прав, останній не виконав покладені на нього процесуальні обов`язки та не вчинив дій з прийняття участі в судових засіданнях, будучи ініціатором цього судового провадження.

Приймаючи вказані положення законодавства, а також характер виниклого між сторонами по справі спору, оскільки відповідач по справі перебуває на військовій службі в Збройних Силах України та з метою встановлення дійсних обставин справи, постала потреба у з`ясуванні обставин і підстав укладеного між сторонами спірного кредитного договору, що слугувало для визнання явки позивача до судового засідання обов`язковою, суд не вбачає підстав та вважає неможливим здійснювати розгляд справи за відсутності сторони позивача.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що позивач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, будучи належним чином обізнаним і повідомленим про дату, час і місце проведення судового засідання, враховуючи визнану явку представника позивача до судових засідань обов`язковою, про що останній повідомлений належним чином, у відповідності до норм Цивільного Процесуального Кодексу України, Конвенції та практики Європейського суду, суд дійшов висновку та вважає, що позовна заява Кредитної Спілки «ІСТОК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягає залишенню без розгляду.

Також дії суду не порушують права позивача, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Отже, залишення позову без розгляду не порушує право позивача на доступ до суду, а є способом вжиття дій направлених на усунення неналежних виконань позивачем своїх процесуальних обов`язків та певною мірою заходом суду для протидіяння здійсненим перепонам для руху справи створюваними недобросовісними учасниками справи, оскільки недієздатність суду протидіяти такім діям є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Одночасно суд зазначає, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає позивачеві повторному зверненню до суду з таким позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення його заяви без розгляду.

Керуючись ст. п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Кредитної Спілки «ІСТОК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачеві, що залишення позову без розгляду, не перешкоджає повторному зверненню до суду з цим позовом, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.