Справа № 510/802/22
Провадження № 2/510/354/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.23 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (третя особа Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) про захист житлових прав, про визнання права на виключення квартири з числа службових для забезпечення постійним житлом та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача Виконкому Ренійської міської ради Ізмаїльського району Самбурський О.Б. позовні вимоги не визнав, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, надав відзив на позовну заяву, зазначивши, що на заяву позивачки від 06.04.2022р. Виконкомом 05.05.2022р. за вих. № Б-345 була надана відповідь, у якій було зазначено про відсутність правових підстав для розгляду вказаного питання із відповідним обґрунтуванням та посиланням на норми законодавства. Так, представник відповідача, спростовуючи доводи позивачки, посилався: на ст. 19 Конституції України, ст.ст. 118, 121, 125 ЖК України; п.п. 3, 6, 9, 16, 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37; ст. ст. 40, 52 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Також, звертав увагу суду на непідтвердженність та помилкове обрання правового способу захисту, який обрала позивачка, звертаючись до суду із даними позовними вимогами і на відсутність підстав для залучення третьої особи у даному позові, оскільки будь-яких правових відносин, які б могли вплинути на надання позивачці службової квартири із відповідними наслідками, відповідач із нею не мав. Надалі представником відповідача взагалі було заявлено клопотання про закриття провадження по даній справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У подальшому, наполягаючи на висловленій у відзиві позиції, представник відповідача просив про розгляд справи без його участі.

Третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) заперечувала щодо включення її в якості такої при розгляді даної справи, надала суду письмові пояснення з цього приводу, просила про розгляд справи без її участі.

Позивачка, її представник адвокат Златі Н.С. на задоволенні позову наполягали, викладену правову позицію підтримали, під час розгляду справи судом надавали усні та письмові пояснення з приводу спору.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія службового посвідчення №2 від 23.03.2010р., виданого Виконкомом Ренійської міської ради на ім`я ОСОБА_1 про надання житлової площі на період її роботи на посаді нотаріуса в державній нотаріальній конторі; копія рішення №67 Виконавчого комітету Ренійської міської ради «Про затвердження протоколу житлово-побутової комісії»; копія листа-звернення начальника ГУЮ в Одеській області від 2009р. із проханням забезпечення ОСОБА_1 належним житлом; копія заяви ОСОБА_1 від 20.01.2010р. про надання службової квартири; копія наказу начальника УЮ в Одеській області про призначення ОСОБА_1 з 25.04.2003р. на посаду завідувачки Ренійської районної держнотконтори; копія трудової книжки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 ; копія довідки про призначення та роботу позивачки; відповідь Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 05.05.2022р. за вих. № Б-345.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із вищезгаданими вимогами до відповідача Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, зазначивши, що наказом від 25.04.2003р. за № 169-ос вона була призначена завідувачкою Ренійської районної державної нотаріальної контори, вислуга років на день звернення позивачки із позовом до суду складає 19 років. Рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради Ренійського району Одеської області від 12.0.2010р. ОСОБА_1 на родину з двох осіб (тобто на неї та сина ОСОБА_2 ) було надано двокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 та видане службове посвідчення №2 від 23.03.2010р. на право зайняття службового приміщення.

06.04.2022р. позивачка звернулась до відповідача із заявою, якою просила зняти статус «службова» з квартири АДРЕСА_1 .

Відповіддю Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 05.05.2022р. за вих. № Б-345 позивачці було відмовлено у розгляді питання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових. В якості підстав для відмови у розгляді питання про виключення квартири було вказано п.п. 3, 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37, а саме: жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації; виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Позивачка вважає відповідь відповідача безпідставною, оскільки саме до компетенції виконавчого комітету органу місцевого самоврядування відноситься вирішення житлових питань щодо надання/зняття статусу «службової» квартири. Крім того, саме відповідачка та член її родини мешкають у службовій квартирі, тому їм також може належати право такої ініціативи. На думку позивачки, відповідь відповідача не є чіткою та зрозумілою, в ній не міститься правових підстав для відмови у зверненні позивачки, взагалі вказано « виконком Ренійської міської ради не має законних підстав для розгляду питання про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових». Тобто, не вказано та не роз`яснено самої причини відмови, а замість цього наведені правові посилання та зазначено про неможливість розгляду відповідного питання виконкомом Ренійської міської ради.

Посилаючись на викладені у позовній заяві доводи та наводячи такі під час судового розгляду справи, позивачка та її представник просять задовольнити позов, зобов`язати Виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області розглянути питання щодо виключення з числа службових, надання квартирі АДРЕСА_1 статусу для постійного проживання ОСОБА_1 разом з членами сім`ї, у відповідності та в порядку, передбаченому чинним законодавством, та прийняти мотивоване рішення за наслідками його розгляду.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному мати право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із ст. 121 ЖК України порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.

Порядок надання службових приміщень і користування ними регулюється Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37. Крім того, порядок надання службових приміщень також встановлюється і деякими відомчими нормативними актами. За змістом вказаного Положення службові жилі приміщення надаються працівникам, яким може бути надано службове житло і які постійно проживають, а також прописані в населеному пункті за місцем розташування відповідного підприємства, установи, організації. З дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради службове жиле приміщення може бути надано працівникові, який проживає в іншому населеному пункті. Зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом, за винятком надання службових жилих приміщень в будинках радгоспів.

Для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації. До заяви додається довідка з місця проживання про склад сім?ї і прописку. Члени сім?ї заявника, які бажають оселитися в службове жиле приміщення, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім?ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса.

Законодавство не містить чіткого визначення поняття службове житлове приміщення. При цьому, із аналізу положень вказаних вище нормативно-правових актів вбачається, що службове житлове приміщення це таке житлове приміщення, що перебуває у державній, комунальній, а в окремих випадках і в приватній власності (але крім житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб), яке у зв`язку з характером трудових відносин призначене для більш близького проживання працівників.

Пунктом 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37 передбачено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Дотримуючись вимог вищевказаного законодавства, беручи до уваги лист-звернення (клопотання) начальника ГУЮ в Одеській області Сєдова А.Ю. від 2009р., заяву самої ОСОБА_1 від 20.01.2010р., рішенням виконкому Ренійської міської ради Одеської області від 12.03.2010р. №67 було затверджено статус за квартирою АДРЕСА_1 , як «службова» та надано дану житлову площу ОСОБА_1 - державному нотаріусу завідувачці Ренійської районної державної нотаріальної контори на склад родини з двох людей (позивачка та її син).

Позивачка була призначена на посаду з 25.04.2003р., вона не була мешканкою Ренійського району, відповідно, для виконання своїх трудових обов`язків вона була вимушена переїхати до місця знаходження роботи, тобто до м.Рені Одеської області, по теперішній час вона працює завідувачкою Ренійської районної державної нотаріальної контори.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями.

У зв`язку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до п. 6 Положення-37 підставами для виключення квартири з числа службових є:

відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового;

виключення у встановленому порядку житла з числа службових.

Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства.

При цьому, виключення житла з числа службових без прийняття рішення про виселення сім`ї (необхідності звільнення) є фактично наданням житла цій сім`ї для постійного проживання.

Таким чином при вивченні можливості ухвалення рішення про виключення житла з числа службових фактично має одночасно з`ясовуватися питання про наявність правових підстав для надання вказаного житла для постійного проживання сім`ї, що проживає у такому службовому житлі. Зокрема, в таких випадках в обов`язковому порядку з`ясовуються питання перебування особи, а також членів його сім`ї на квартирному обліку, наявність у їх власності житла, приватизації тощо.

Враховуючи наведене, приватизація займаного службового приміщення можлива тільки після виключення його у встановленому порядку з числа службових.

Згідно ст. 40 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органі сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм т законом повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів влади.

Ч. 1 ст. 53 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що основною формою роботи виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є його засідання.

Законодавством передбачено, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.

Сама лише подача підприємством клопотання про виключення житла зі складу службового не передбачає обов`язку адміністрації приймати позитивне рішення з цього питання. Вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком виконавчого комітету відповідної ради. Прийняття рішення про виключення квартири зі складу службових відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень.

Як виходить з матеріалів справи, позивачка, вважаючи себе довгостроковим користувачем (майже 13 років) службової квартири, громадянкою, яка досить тривалий час користується житлом для проживання в ньому у зв`язку із виконанням трудових обов`язків - здійснення нотаріальних дій на території Ренійської громади, з метою захисту своїх житлових прав та охорони законних інтересів (з метою реалізації права на набуття житла, реалізацію права на приватизацію) самостійно звернулась до Виконкому Ренійської міської ради із заявою щодо зняття статусу «службової» з квартири АДРЕСА_1 . Не ставлячи це питання на розгляд виконавчого комітету у виді засідання, позивачці було просто надіслано письмову відповідь за підписом Ренійського міського голови без вказанням причин нерозгляду цього питання. Одночасно, у відповіді були дослівно наведені посилання на п. 3 та на абз. 2 п. 6 Положення -37. Таку відповідь позивачка вважає необґрунтованою, безпідставною, винесеною начебто в порядку розгляду питання за ЗУ «Про звернення громадян», а не за житловим питанням, житловими правовідносинами, що склалися та діють протягом тривалого часу між нею (квартиронаймачкою) та відповідачем (власником житла).

В оцінці спірних правовідносин суд вважає, що має право зобов`язати орган вчинити певні дії, які гарантували б захист прав і свобод людини, оскільки Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8).

Таким чином, унаслідок бездіяльності (невинесення належного рішення по суті звернення) відповідача позивачка фактично позбавлена можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом її прав, свобод чи інтересів. Конституційним Судом України у Рішенні від 01.12.2004 року №18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 зазначеної статті, до них, зокрема, належить визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання діям з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Підсумовуючи викладене можна казати, що у осіб, які мешкають в службовому житлі, в будь-якому випадку є шанс на отримання службового житла у власність шляхом приватизації і це право не повинно обмежуватися.

З приводу волевиявлення керівництва підприємств, установ, організацій щодо виключення квартири з числа службового слід звернути увагу на правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в ухвалі від 18 лютого 2015 року у справі №6-35920св14, відповідно до якої відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира знаходилася на балансі відповідача та саме до його компетенції належить вирішення питання про виключення квартири з числа службових за клопотанням відповідного органу, за яким житло закріплене як службове, а не за клопотанням наймача чи членів його сім`ї. Порушення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком роботодавця.

Суд вважає можливим та допустимим подачу саме позивачкою клопотання заяви про зняття статусу «службової» з квартири АДРЕСА_1 , оскільки вона бажає реалізувати свої житлові права, із подальшим визначенням статусу спірної квартири та реалізацією права на її приватизацію. Підстав для обмеження цього права (права позивачки на звернення до відповідача із таким клопотанням (заявою) суд не вбачає, адже саме на ім`я ОСОБА_1 було видане службове посвідчення №2 від 23.03.2010р., доказів, які б свідчили про те, що спірна квартира рахується закріпленою як службова за відповідним органом (в даному випадку за ГУЮ в Одеській області (нині за Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) немає. Сама ж третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) , як виходить з її письмових пояснень, не займається прийняттям рішень та вчиненням дії щодо питань у житловій сфері, а отже, слід вважати що право на звернення із клопотанням про виключення квартири з числа службових вона не зініціює.

Окремо слід зазначити, що приймаючи рішення у даній справі, суд не порушує право відповідача приймати самостійне та законне рішення за предметом звернення позивачки, підтверджує те, що була порушена процедура ініціювання цього питання конкретним суб`єктом перед відповідачем, однак, вважає прийняття такого рішення єдиним способом захисту та забезпечення відновлення права на житло позивачки, гарантоване Конституцією України.

Керуючись ст. ст. 19, 47 Конституції України, ст.ст. 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 118, 121 ЖК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. №37, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Зобов`язати Виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області розглянути питання щодо виключення з числа службових, надання квартирі АДРЕСА_1 статусу для постійного проживання ОСОБА_1 разом з членами сім`ї, у відповідності та в порядку, передбаченому чинним законодавством та прийняти мотивоване рішення за наслідками його розгляду.

Стягнути з Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1984,80 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Вячеслав ДУДНИК