ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/807/534/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ФОП ОСОБА_3 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що 04.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 04.12.2020/1055 на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошті в сумі 13 750 грн.

Позивач вважаючи, що відповідач не мав права укладати з нею вищевказаний договір з тих підстав, що відповідач не має відповідної ліцензії на ведення господарської діяльності, а саме представництво у працевлаштуванні за кордоном, а також те, що інформація яку надав відповідач не влаштувала позивачку, за таких обставин позивачка вважає, що договір про надання послуг щодо працевлаштуванні № 04.12.2020/1055 укладений між позивачкою та відповідачем, підлягає визнанню судом недійсним.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 04.12.2020 року №004.12.2020/1055, стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивача - 13 750 грн., сплачених на виконання умов договору судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 04.12.2020 року №004.12.2020/1055 укладений між нею та ФОП ОСОБА_3 ; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь позивача - 13 750 грн., сплачених на виконання умов договору від 04.12.2020 року № 2018-11-19/0902; та судові витрати в тому числі на правову допомогу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо працевлаштування № 04.12.2020/1055 на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошті в сумі 13 750 грн.

Між сторонами виникли суперечки з приводу змісту договору, позивачем він тлумачився як договір з працевлаштування.

Натомість суд першої інстанції дослідив як зміст договору так і надані сторонами докази щодо виконання ними обов`язків за договором.

Згідно з п. 2.1. договору, Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що Замовник зобов`язується: надати в повному обсязі достовірні контактні дані; правильно заповнити анкети, надані агентством, надаючи лише достовірну інформацію; погодити з Агентством дату початку та тривалість роботи; у разі виникнення перешкод для працевлаштування негайно проінформувати про це Агентство; оплату всіх витрат Замовник здійснює самостійно.

Відповідно до розділу 4 договору, вартість інформаційно-консультативних послуг, яку Замовник доручає оплатити Агентству складає у національній валюті 13 750 грн., яка перераховується на розрахунковий рахунок Агентства.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що зміст договору не містить жодного обов`язку відповідача по працевлаштуванню.

Та обставина, що у договорі зазначено, що даний договір діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, але у будь-якому випадку не більше ніж 7 календарних днів з моменту закінчення дії робочого контракту (п. 9.1. договору), не може свідчити про те, що договір передбачав працевлаштування, а встановлення таких строків у договорі, які пов`язані з дією можливого майбутнього контракту, законом не заборонено та узгоджується із змістом договору, за яким інформаційними послугами може супроводжуватися будь-який період часу, в тому числі під час дії трудового контракту.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про надання послуг щодо працевлаштування від 04.12.2020 р. № 04.12.2020/1055 позивачем перераховано на розрахунковий рахунок відповідача суму коштів в розмірі 13 750,00 грн.

Окрім того на виконання вимог договору відповідач надав відповідачці інформацію, щодо умов роботи у Євросоюзі, правил поведінки кандидатів, які хочуть обіймати певні посади, а також вимоги для кандидатів. Окрім того відповідач запропонував перевірити трудовий договір, якщо позивачка влаштується на роботу після отриманої інформації.

В зв`язку з тим, що позивачку не влаштувала надана інформація, остання звернулась до суду з вимогою визнати договір недійсним спираючись на той факт, що відповідач при здійсненні своєї діяльності зобов`язаний був отримати ліцензію на право займатись певним видом господарської діяльності, а саме посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Посилаючись на неякісність послуги, позивач разом з тим не ставить питання про розірвання договору, а посилається лише не його недійсність.

З урахуванням змісту договору в цілому та окремих його частин, назви та мети правочину, фактичної поведінки сторін та інших обставини, що мають істотне значення., суд першої інстанції дійшов переконливого висновку про те, що позивач безпідставно зазначає у своєму позові, що цей договір регулює відносини між сторонами з приводу саме посередництва працевлаштування за кордоном.

Так, відповідно до п. 1.1. Договору Агентство зобов`язалось надати інформаційно-консультативні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язався прийняти їх виконати інші взяті на себе зобов`язання.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду про те, що згідно умов договору, відповідач надає послуги інформаційно-консультаційного характеру, щодо працевлаштування за кордоном.

Як зазначив суд першої інстанції, основним видом діяльності відповідача є КВЕД 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у. Даний вид КВЕД включає в себе: надання інформаційних послуг по телефону з використанням комп`ютерної технології надання послуг з пошуку інформації за винагороду або на основі контракту надання послуг з добору новин і матеріалів із преси (медійний моніторинг) тощо Тобто, зробивши ретельний аналіз фактичних обставин справи та умов договору, суд першої інстанції виснував, що відповідач надає, виключно, послуги з пошуку інформації за винагороду і не виконує та не надає послуги з працевлаштування за кордоном.

Пунктом 2.1. Договору було більш детально конкретизовано, яку саме інформацію надає відповідач, а саме: Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Отже, договір включав в себе, виключно, надання певної інформації стосовно умов праці за кордоном та перевірки роботодавця. Умови, щодо влаштування за кордоном через відповідача відсутні.

Також суд першої інстанції надав належну оцінку щодо тверджень позивача, що начебто діяльність позивача підлягає ліцензуванню.

Зокрема, суд першої інстанції послався на такі положення закону.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Пунктом 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору.

Тобто, фактично, відповідно до Постанови КМУ № 1060 відповідач виступає в якості представника певного іноземного суб`єкта господарювання на підставі зовнішньоекономічного контракту.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 237 ЦК України Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок, що у випадку здійснення виду діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідач виконував би функції представника на території України певного роботодавця та надавав би послуги за заявкою іноземного суб`єкта, щодо пошуку та працевлаштування певних робітників, а також надавав би консультації з приводу умов праці конкретного роботодавця.

У даній справі матеріали справи та надані сторонами докази підтверджують, що відповідач надавав лише інформаційні та консультаційні послуги щодо загальних вимог працевлаштування за кордоном не конкретизуючи певного роботодавця.

Та обставина, що відповідачем пропонувалися відомості про існування вакантних посад не є свідчить про виконання відповідачем посередницьких функцій у працевлаштуванні, які передбачали б безпосередній контакт не лише з кандидатом, а й з роботодавцем.

Відтак суд першої інстанції зробив переконливий висновок про те, що будь-яких ліцензій на інформаційні послуги, не пов`язані з посередництвом у працевлаштуванні, відповідач не зобов`язаний отримувати. Більш того відповідач не несе відповідальності за дії позивача за кордоном та можливі наслідки, які зумовлені такими діями чи поведінкою позивача.

Тож виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Жодних доказів на підтвердження будь-яких протиправних або невідповідних закону дій з боку відповідача при наданні позивачеві обумовлених договором послуг, судом не було встановлено, не зазначив про це відповідач і при апеляційному розгляді.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков