Номер провадження: 22-ц/813/1772/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Гуляєвої Наталії Василівни про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я. 30 червня 2021 року у м. Одеса,

встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила наступне:

- розірвати Договір довічного утримання від 13 листопада 2019 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В., зареєстрований у реєстрі за №1098, за яким було відчужено право власності на квартиру, загальною площею 32,7 кв.м., що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- застосувати наслідки розірвання договору, повернувши квартиру, загальною площею 32,7 кв.м., що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 ;

- встановити порядок виконання рішення суду шляхом скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 квартири, загальною площею 32,7 кв.м., що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був внесений на підставі договору довічного утримання від 13 листопада 2019 року, та повернення ОСОБА_2 оригіналу свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 29 липня 1993 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконує свої зобов`язання, передбачені пунктами 4 та 5 Договору, зокрема, не сплачує грошове утримання, не здійснює придбання харчування, одягу, не сплачує житлово-комунальні платежі, що призводить до важких негативних наслідків для самопочуття позивача. Позивачка зазначала, що відповідач отримує її пенсію та всю не віддає, намагається огородити позивача від спілкування з іншими людьми, що слугувало причиною для звернення до поліції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Розірвано Договір довічного утримання від 13 листопада 2019 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В., зареєстрований у реєстрі за №1098, за яким було відчужено право власності на квартиру, загальною площею 32,7 кв.м., що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Застосовано наслідки розірвання договору, повернувши квартиру, загальною площею 32,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_2 .

У частині встановлення порядку виконання рішення суду шляхом скасування запису про реєстрацію права власності відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконання умов договору довічного утримання по догляду, необхідній допомозі по домогосподарству свідчать пояснення позивачки, свідків, чеки, квитанції, організація взаємодії з іншими фахівцями та службами, спільне проведення свят тощо. Починаючи з червня місяця 2020 року ОСОБА_1 перераховує щомісячне грошове утримання в сумі, зазначеної у договорі, поштовими засобами, що підтверджується відповідними квитанціями. Таким чином, на думку апелянта, вона довела належними та допустимими доказами виконання обов`язків, передбачених договором довічного утримання.

Сторони про розгляд справи на 31 січня 2023 року були сповіщені належним чином.

11 січня 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від приватного нотаріуса Гуляєвої Н.В. надійшло повідомлення про розгляд справи за її відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення ч. 1 ст. 755 ЦК України не містять визначення "неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)", а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення ст. 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, 13 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1098 (т.1 а.с.7-10).

Згідно п.1 вказаного Договору, ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_2 , взамін чого набувач зобов`язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах даного Договору.

Пунктами 4 та 5 Договору передбачено, що набувач зобов`язується довічно матеріально забезпечувати відчужувача, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, медичним обслуговуванням, а також зобов`язується зберігати в її безкоштовному довічному користуванні цю квартиру. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу і необхідної допомоги, медичного обслуговування) сторонами визначена в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць з урахуванням інфляції та індексації.

Умови розірвання договору довічного утримання передбачені пунктом 6, відповідно до якого договір може бути розірваний за погодженням сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін в судовому порядку за рішенням суду.

Що стосується квитанцій, доданих до відзиву (т.1 а.с.48-55), то колегія суддів враховує, що вони свідчать про сплату коштів за комунальні послуги відповідачем ОСОБА_1 за період з березня 2020 року по липень 2020 року, оскільки зі вказаних квитанцій за цей період вбачається, що оплата за комунальні послуги здійснювалась з рахунків ОСОБА_1 , відкритих у АТ КБ «Приватбанк». У квитанціях за період з листопада 2019 року по лютий 2020 року номер банківського рахунку платника не вказаний, і у графі платник вказано « ОСОБА_2 ».

Квитанції про сплату абонплати за телекомунікаційні послуги до Одеської філії АТ «Укртелеком» (т.1 а.с.56-61) даних про платника не містять.

У зв`язку із чим, відсутні підстави стверджувати, що дані послуги оплачувала саме відповідачка.

Копії фіскальних чеків з закресленням та дописам від руки (т.1 а.с.63-76) свідчать про придбання певних товарів, однак, дані фіскальні чеки не підтверджують, що саме ОСОБА_1 придбала товари для ОСОБА_2 .

Фотографії ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 свідчать про проведення сторонами святкувань разом (т.1 а.с.145-146).

З відомостей по виплаті пенсії ОСОБА_2 з АТ «Укрпошта» вбачається отримання пенсії у період з 17 листопада 2019 року по 17 травня 2020 року особою з однаковим підписом, а саме ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами, зокрема і відповідачем. Втім, 17 червня 2020 року пенсію отримала вже ОСОБА_2 (т.1 а.с.158-165).

ОСОБА_2 надавала пояснення в судовому засіданні суду першої інстанції через перекладача, будучі попередженою про кримінальну відповідальність, пояснила суду, що ОСОБА_1 обіцяла, що буде доглядати за нею, але ОСОБА_2 сама все робила, адже позивачка їй не довіряла. ОСОБА_1 нічого не робила з ремонтних робіт, ліки позивачка купувала сама. ОСОБА_2 дізналася, шо відповідачка відібрала в нею квартиру, тому перестала їй довіряти. Також вказала, що ОСОБА_1 ображала її нецензурними словами. Жодного разу ОСОБА_1 не приносила їй кошти, лише вішала на ручку двері хліб. Вказала, що відповідачка жодного разу її не купала, нікого не допускала в квартиру. Також ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_1 самовільно зробила дублікат ключа, але позивачка тримала двері, щоб вона не зайшла в квартиру. Також ОСОБА_2 пояснила, що у нотаріуса вона підписала чистий аркуш.

В свою чергу ОСОБА_1 , яка надавала пояснення як свідок, пояснила суду, що вона знайома з позивачкою більше 3-х років і договір вони уклали після того, як ОСОБА_2 сама попросила її з чоловіком доглядати за нею. Вказала, що сторони в нотаріуса були тричі і договір підписали аж на третій раз, нотаріус все роз`яснила позивачу. ОСОБА_2 просила чоловіка ОСОБА_1 перечитувати договір кожен день. Позивачка дуже вимоглива до приготування їжі та прибирання. ОСОБА_1 вказала, що вона взяла ОСОБА_2 як члена своєї сім`ї ще до підписання договору. Вказала, що ключів від квартири у неї немає. Всі комунальні послуги, продукти харчування та ліки оплачувала ОСОБА_1 і такі витрати перебільшували розмір матеріального забезпечення, передбаченого договором, не враховуючи вже і роботи, що вона робила по дому. ОСОБА_1 вказала, що на прохання позивачки вона отримувала її пенсію та через 5 хвилин, відразу як доходила до дома ОСОБА_4 , вона віддавала пенсію позивачці.

З показань свідка ОСОБА_5 , котра була спочатку дільничним лікарем, а потім стала сімейним лікарем вбачається, що вдома в позивачки була чистота як в операційній, вона людина похилого віку зі складним характером часто змінювала осіб, які за нею доглядають. ОСОБА_2 розповідала, що спочатку була задоволена тим, як ОСОБА_1 доглядає за нею (конкретно щодо прибирання, наявності продуктів та ліків). Стан здоров`я до догляду відповідача та після був рівномірний. Після того, як позивачу довго не повертали якісь документи, вона стала не задоволена доглядом ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона знайома з позивачкою більше 40 років, спочатку вони разом проживали, потім були сусідами. З листопада 2019 року свідок не була у позивача по березень місяць, адже ОСОБА_1 забороняла їй приходити. ОСОБА_6 вказала, що ОСОБА_1 обзивала її, вважала, що вона краде якісь речі. ОСОБА_2 розповідала, що мабуть її обманули, оскільки вона думала, що уклала заповіт і квартира перейде ОСОБА_1 після її смерті, а оказалася, що квартира перейшла відповідачу з моменту укладення договору. ОСОБА_2 надавала власні кошти за ліки та продукти, які купувала їй ОСОБА_1 . ОСОБА_6 відзначала, що кожен раз коли вона заходила до квартири, ОСОБА_1 викликала поліцію, щоб її вивели з квартири.

ОСОБА_7 надаючи пояснення як свідок відзначила, що вона була поштарем та ОСОБА_2 то не відчиняла, то не було їй вдома. Одного разу прийшла ОСОБА_1 , щоб отримати пенсію позивачки. Поштарка зателефонувала ОСОБА_2 та запитала, чи можна віддати пенсію ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 дозволила. ОСОБА_7 час від часу телефонувала, щоб запитати чи передати їй кошти, ОСОБА_2 вказала, що так. Пізніше ОСОБА_2 прийшла з ОСОБА_8 , вказала що ОСОБА_1 погано за нею доглядає та буде вона особисто отримувати свою пенсію.

ОСОБА_9 пояснила суду, що вона не була вдома в ОСОБА_2 жодного разу з листопада 2019 року, адже ОСОБА_1 забороняла приходити, оскільки вона власниця квартири і чужим людям там нічого робити. Вказала, що спочатку ОСОБА_1 нормально доглядала за ОСОБА_2 , а потім перестала (стало погано, почала погано годувати, не купала), не випускала ОСОБА_2 на вулицю.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що з квітня 2017 роки по квітень 2019 року вони доглядали за ОСОБА_2 , між ними був укладений заповіт. ОСОБА_12 в той час допомагала їм прибирати в квартирі ОСОБА_4 . Пізніше, коли ОСОБА_12 уклала договір, вони бачили як кожен день вона ходила до ОСОБА_2 , готувала там, прибирала, приносила вже готові випрані та прогладжені речі.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 також пояснили, що ОСОБА_1 інколи сама, інколи з чоловіком ОСОБА_15 регулярно приходили до ОСОБА_2 , допомагали їй ще до укладення договору довічного утримання, особисто бачили як носить пакети з одягом з брудним та чистим, що всередині квартири здійснювалося ОСОБА_13 не знає. Також повідомили, що ОСОБА_1 завжди запрошувала позивачку на свята. ОСОБА_14 особисто бачив як ОСОБА_12 мила коридор у бабусі в квартирі. Також відзначив, що бабуся, коли їй треба допомога посміхається, а коли їй більше не потрібна допомога, то вона і матюкає людей, які їй допомагають.

ОСОБА_16 у судовому засіданні 23 березня 2021 року надавала пояснення як свідок та пояснила, що її донька дуже добре виконувала умови договору, бабуся приходила до них додому, свідок дарувала їй подарунки. Дочка доглядала за позивачкою краще ніж за рідною матір`ю. Останній раз свідок бачила позивачку на Різдво 2020 року.

ОСОБА_17 вказав, що після того, як ОСОБА_12 уклала договір, всі ходили до бабусі, допомагали їй, перетягували їй крісло, замінили замок, який зламали квартиранти.

З показань свідка ОСОБА_18 , який є чоловіком ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_12 практично кожного дня приходила до ОСОБА_2 , все прибирала, готувала при бабці, приносили вони воду з бювета. Свідок з ОСОБА_12 відносилися до позивачки як до рідної бабусі.

Свідок ОСОБА_19 відзначив, що працює дільничним інспектором поліції та до нього зверталися обидві сторони щодо ситуації, яка виникла між ними при виконанні договору довічного утримання.

Колегія суддів враховує, що, звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_2 посилалась на невиконання відповідачем умов спірного договору довічного утримання, однак з пояснень свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача вбачається, що до квітня 2020 року у позивачки не було претензій щодо догляду за нею відповідачем, натомість відповідач стверджувала про належне виконання нею у повному обсязі обов`язків набувача за договором довічного утримання, що підтвердили батьки і чоловік ОСОБА_1 , та сусіди ОСОБА_2 .

Також колегія суддів приймає до уваги, що свідки з боку ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зазначили той факт, що ОСОБА_2 почала висловлювати незадоволення доглядом ОСОБА_1 після того, як позивачу довго не повертали правовстановлюючі документи на квартиру, також ОСОБА_2 вважала, що відповідачка відібрала в неї квартиру.

Таким чином, вказані обставини свідчать про наявність конфліктних відносин мж сторонами, однак ніяким чином не підтверджують факт неналежного виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за договором довічного утримання.

Із позовними вимогами про визнання недійсним договору довічного утримання як такого, що був укладений позивачем під впливом обману, ОСОБА_2 до суду першої інстанції не зверталась.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору довічного утримання, оскільки, виходячи з правової природи цього договору, аналізу умов договору довічного утримання від 13 листопада 2019 року, положень статті 755 ЦК України та підстав позову, колегія суддів доходить висновку, що відповідач станом на час звернення позивача до суду із цим позовом належним чином виконувала умови вказаного договору, а ОСОБА_2 , у свою чергу, не надала суду належних та допустимих доказів істотного порушенням ОСОБА_1 умов договору довічного утримання, не довівши наявність правових підстав для його розірвання.

При цьому колегією суддів надано належну правову оцінку показам свідків, а також враховано, що відповідач не перешкоджає ОСОБА_2 проживати у відчуженій квартирі.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_1 не належним чином виконує грошове зобов`язання, яке передбачене договором довічного утримання, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а також з пояснень сторін та свідків, позивач відмовляється приймати належне виконання зобов`язання, запропоноване відповідачем.

Тому колегія суддів доходить до висновку, що оскільки позивач відмовляється приймати належне виконання зобов`язання відповідача, то остання не може нести цивільно-правову відповідальність, наслідком якої є розірвання договору довічного утримання, оскільки у даному випадку набувач не може надавати належне утримання відчужувачу, який відмовляється його приймати.

Оскільки ОСОБА_2 не підтверджено неналежне виконання ОСОБА_1 умов договору довічного утримання, а також порушення відповідачкою істотних умов договору, то підстави для розірвання договору довічного утримання, визначені укладеним сторонами договором та чинним законодавством України, відсутні.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2021 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (за участі третьої особи - приватного нотаріуса Гуляєвої Наталії Василівни) про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 лютого 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе