Справа №705/455/21
2/705/361/23

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2023 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області
в складі: головуючої-судді Годік Л.С,
при секретарі судового засідання Бурлаки А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умані справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, -
В С Т А Н О В И В :
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.
Свої вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється пенсіонеркою, одинокою людиною похилого віку та часто хворіє, у зв`язку з цим потребує стороннього догляду і допомоги. Сім`ї і родичів у неї немає.
Зазначила, що до березня 2003 року вона на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Уманським відділом житлового господарства 23.05.2000 за № НОМЕР_1 , зареєстрованого в Уманському ВП ЧООБТІ під реєстр. № 7431, була власником 11/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 .
Вказані 11/100 частин житлового будинку утворюють окрему ізольовану квартиру АДРЕСА_2 в цьому будинку.
На початку весни 2003 року відповідач ОСОБА_2 запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням та утриманням на належному рівні. Замість цього просила переоформити на неї належну їй квартиру АДРЕСА_3 .
А тому між ними була досягнута домовленість про те, що відповідачка буде утримувати її довічно, і тільки після її смерті зможе отримати належну їй на праві власності квартиру.
Не розуміючись на юридичних тонкощах природи і змісту цивільних правочинів, не розуміючи різниці між ними та наслідками їх укладення, а виключно зважаючи на свій немолодий вік, побоюючись за власне здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі вона погодилась.
06.03.2003 між нею, як титульним власником квартири та відповідачкою ОСОБА_2 , виключно на пропозицію останньої, було укладено договір дарування належної їй частини будинку (договір посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Кучер О.І., реєстр № 1111). За цим договором відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на належні їй 11/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 .
Проте, після укладення спірного договору відповідачка почала ігнорувати взяті на себе зобов`язання, що були передбачені їхньою з нею домовленістю, не звертає уваги на її потреби та стан здоров`я, не забезпечує необхідною допомогою. Жодного дня в її квартирі вона не проживала, своїх речей не тримала. Замість неї допомога їй надається іншими людьми сусідами. За квартиру відповідачка свідомо не платить, переклавши цей обов`язок на неї, а тому, вона замість того, щоб отримувати матеріальну допомогу, ще й несе тягар утримання спірної квартири, не являючись її формальним власником.
У зв`язку з тим, що в даний момент вона позбавлена як матеріальної допомоги і догляду з боку відповідачки, так і власного житла, а іншого у неї просто немає, змушена звертатись до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Вважає укладений між сторонами 06.03.2003 договір дарування удаваним правочином, тобто таким, що прикриває інший правочин, які сторони дійсно мали на увазі. Підстава та, що фактично між сторонами був укладений передбачений ст. 744 ЦК України договір довічного утримання, а укладений за формою договір дарування від 06.03.2003 був складений на замовлення відповідачки та не відповідав змісту фактичної домовленості щодо справжніх намірів сторін за цим договором. Тому просить: визнати договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І. 06.03.2003, реєстр. № 1111 удаваним правочином, вчиненим для приховання договору довічного утримання (догляду), а останній розірвати через невиконання набувачем своїх обов`язків по утриманню відчужувача;. Визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; покласти на відповідачку судові витрати по справі.
У судовому засіданні 23.11.2021 позивач ОСОБА_1 вказала, що позов підтримує та просила його задовольнити. Вказала, що відповідач спочатку допомагали їй, а потім покинула, перестала допомагати. У ОСОБА_2 була знайома нотаріус, тому їй мабуть підказали укласти даний договір. Відповідач з нею не проживала і не проживає, її речей у будинку не має.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кецкало В.В. у судовому засіданні 23.11.2021 вказав, що позивач помилково уклала договір дарування. Відповідач ОСОБА_2 не користувалася дарунком, таким чином не прийняла його. Договір дарування є удаваним договором, позивач не розуміла правової природи договору, який уклала. Сторони насправді уклали договір довічного утримання, позивач надіялась на допомогу від відповідача. Відповідач своїх обов`язків не виконала, не доглядала позивача.
Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що позивач її сусідка. Відповідача вона не знає і не бачила. Люди, сусіди допомагають позивачці, вона живе одиноко, потребує допомоги, тому вона їй допомагає, ще сусіди провідують, а відповідача не бачила. За комунальні послуги сплачує позивачка. ОСОБА_1 розповідала їй, що подарувала будинок замість турботи про неї, але відповідач допомоги не надає.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзиву щодо позову не надала. На адресу суду повернулися конверти із судовими повістками з рекомендованими повідомленнями із позначкою «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
За таких обставин, враховуючи, що судом судові повістки про виклик відповідача в судове засідання направлялися за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача, однак на адресу суду повернулися поштові конверти із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», а іншої адреси відповідач суду не повідомив, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України.
Беручи до уваги пояснення позивача та її представника, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 складається з однієї жилової кімнати, загальною площею 9,9 кв. м., кухні, площею 9,9 кв.м та коридора площею 4,4 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с. 9-11).
Відповідно до п. 4 Договору дарування 11/100 частин житлового будинку, квартира АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Уманським відділом житлового господарства 23.05.2000 за № НОМЕР_1 , зареєстрованого в Уманському виробничому підрозділі Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 97 під реєстровим № 7431, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 409033 від 21.04.2003 реєстраційний № 793429.
На підставі договору дарування від 06 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, реєстр № 1111, позивачка ОСОБА_1 подарувала 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору.
Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.
У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Згідно роз`яснення п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним.
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Твердження позивача та її представника про удаваність договору дарування з посиланням, що насправді було укладено договір довічного утримання, суперечить змісту укладеного сторонами договору, підписавши який ОСОБА_1 підтвердила, що вона обізнана про безоплатність цього правочину, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваного вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 1 договору).
У пункті 7 договору даруватель стверджує, що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.
Відповідно до п. 8 договору, даруватель і обдарована стверджують, що договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.
Наведене свідчить про те, що позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів.
З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься.
Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено.
Допитана у судовому засіданні свідок зі сторони позивача підтвердила, що ОСОБА_1 розповідала, що подарувала квартиру.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування. Крім того, відсутні докази того, що існував умисел на приховання іншого правочину був у обох сторін договору. Суд вважає, що, позивачка усвідомлювала характер договору, підписуючи договір дарування частини будинку, позивачка не могла не зважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору.
Оскільки позивачем не доведено того, що воля сторін оспорюваного правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, то суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування удаваним.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 235, 627, 638, 717, 744 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, розірвання договору довічного утримання та визнання права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Уманським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст. 284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Леся Сергіївна Годік