КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 369/4861/23
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Дениса Андрійовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року (суддя Дубас Т.В.) про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування вартості безпідставно набутого майна та всіх доходів, які можна було одержати від цього майна,

встановив:

у квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки вартості безпідставно набутого майна у розмірі 170 812 доларів США, що дорівнює 6 246 355,70грн, та всі доходи, які вона могла одержати від цього майна, в сумі 62 000 доларів США, що орієнтовно дорівнює 2 267 253,20грн, а також судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що в першій половині жовтня 2017 року мала місце його домовленість з ОСОБА_4 , який хотів набути у користування будинок з оформленням права власності на свою близьку родичку ОСОБА_1 в АДРЕСА_2, після чого він отримав від ОСОБА_5 завдаток за земельну ділянку під спорудження будинку в сумі 3000 євро, який 19 жовтня 2017 року повернув ОСОБА_6 3 листопада 2017 року він купив земельну ділянку, площею 0,0608 га, кадастровий номер :01:018:5145 за адресою: АДРЕСА_1 , а вже 10 листопада 2017 року за домовленістю з ОСОБА_4 продав цю земельну ділянку близькій родичці останнього - ОСОБА_1 18 грудня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена реєстрація права власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:018:5145, площею 0,0608 га.

Позивач посилався на те, що 1 лютого 2018 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 вказані житловий будинок та земельну ділянку, 16 квітня 2018 року ОСОБА_4 було зареєстровано місце проживання у вказаному будинку, однак вже 29 жовтня 2018 року вказані договори дарування будинку та земельної ділянки були розірвані, а право власності знову зареєстровано за ОСОБА_1 .

Позивач стверджував, що всього ним було вкладено у земельну ділянку та будівництво будинку суму коштів еквівалентну 170 812 доларів США, за що він отримав

163 000 доларів США, однак вони на даний момент присуджені до стягнення з нього на користь ОСОБА_5 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року у справі № 369/6839/21, як безпідставно набуті, що еквівалентно 4 573 388,84грн, та 3% річних в сумі 10 181,92 доларів США, що еквівалентно 285 680,24грн, а всього стягнуто 173 181,92 доларів США, що еквівалентно 4 859 069,08грн та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 350грн.

Позивач вважав, що оскільки з нього на користь ОСОБА_5 стягуються 163 000 доларів США, тобто реальна вартість земельної ділянки, а також значна частина вартості всіх будівельних матеріалів, конструкцій та будівельно-монтажних робіт по будівництву житлового будинку та належних до нього господарських будівель та споруд, то вказані об`єкти нерухомості безкоштовно переходять у власність ОСОБА_7 та в постійне користування з правом розпорядження ОСОБА_5 , тому відповідачка безпідставно набула у власність закінчений будівництвом, зданий в експлуатацію та зареєстрований на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0608га, кадастровий номер :01:018:5145, на якій розташований цей будинок, і повинна повернути йому витрачені грошові кошти на придбання земельної ділянки та будівництво будинку.

Разом із позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:018:5145, площею 0,0608 га, посилаючись на те, що враховуючи обставини справи, викладені у позовній заяві, існують обґрунтовані ризики відчуження жилого будинку, що потягне утруднення виконання судового рішення, та не виключається можливість, що рішення суду взагалі не буде виконане, отже позбавить позивача можливості реального судового захисту порушених прав.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року заяву задоволено, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:018:5145, площею 0,0608 га.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Фоменко Д.А. просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, посилаючись на її необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідачки зазначає, що заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою, позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються виключно стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 232 812 доларів США, що дорівнює 8 513 608,90грн, та не заявлено вимог про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, а також вимог про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки чи її повернення (витребування) у власність позивача, однак судом першої інстанції безпідставно було накладено арешт саме на вказаний будинок АДРЕСА_1 , який не є предметом даного спору.

Представник відповідачки вважає, що вид забезпечення позову, застосований судом першої інстанції у вигляді арешту майна, не відповідає позовним вимогам у даній справі та не є співмірним із заявленими вимогами, а безпідставне і не пов`язане із предметом позову застосування заходів забезпечення, покладає надмірний тягар наслідків такого забезпечення виключно на власника майна - ОСОБА_1 , яка не є стороною правовідносин, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Крім того, представник відповідачки зазначає, що оскаржувана ухвала не містить

посилань на конкретні обставини та докази, які б могли підтвердити, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову або ефективний захист прав позивача, а ґрунтується лише на припущеннях.

Також представник відповідачки вважає, що судом першої інстанції було безпідставно проігноровано положення п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, згідно яких заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Перемежко А.О. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, оскільки подана представником відповідачки апеляційна скарга не містить посилання на належні докази, які б свідчили про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної ухвали суду.

Представник позивача зазначає, що у разі скасування арешту житлового будинку АДРЕСА_1 , його нинішня власниця ОСОБА_1 або її представник ОСОБА_3 мають реальну можливість його відчужити, що потягне утруднення виконання судового рішення за позовом, який пред`явлений в інтересах ОСОБА_2 , за умови його задоволення.

Також представник позивача вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, встановлена відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, які б свідчили про можливість завдання накладеним арешту збитків відповідачці.

Крім того представник позивача посилається на те, що накладення арешту на вказаний житловий будинок є належним засобом забезпечення позову в інтересах ОСОБА_2 , співмірним із розміром позовних вимог, та, враховуючи обставини справи, не є непомірно обтяжливим чи несправедливим по відношенню до відповідачки, так як носить тимчасовий характер.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки та третьої особи - адвоката Сиротюка Р.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача - адвоката Перемежка А.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наявності зв`язку між предметом позовних вимог та заходом забезпечення позову, який є збалансований та співмірний вимогам позивача, а його невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та

ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Частиною 3 статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в

результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 381/4019/18, постанова від 12 лютого 2020 року.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановить наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд першої інстанції вищезазначених норм та правових позицій Верховного Суду не врахував, вважаючи, що застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт земельної ділянки та арешт будинку, який знаходиться на цій земельній ділянці, є співмірними із заявленими позовними вимогами і забезпечить ефективне поновлення прав позивача та погоджувався з доводами позивача про існування очевидної небезпеки того, що для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з цим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимога про забезпечення позову повинна належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову, в ній повинні бути зазначені обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, позивач повинен підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Однак, належного обґрунтування необхідності забезпечення позову у спосіб, зазначений у заяві, заява представника позивача не містить і будь-яких належних доказів у підтвердження своїх вимог про забезпечення позову представником ОСОБА_2 - адвокатом Перемежком А.О. до суду першої інстанції надано не було.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди для виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зміст судового рішення свідчить, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву, не навів жодних обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у цивільній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль, не врахував співмірність вимог заяви про забезпечення позову позовним вимогам та обставинам справи.

За таких обставин ухвала суду, якою задоволено заяву забезпечення позову, підлягає скасуванню.

Вивчивши надані матеріали та заяву представника позивача, колегія суддів вважає, що вона не містить належного обґрунтування необхідності забезпечення позову у спосіб, зазначений у заяві, вказані вимоги не є співмірними із заявленими позовними вимогами, а надані документи не свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Дениса Андрійовича задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року скасувати, у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Перемежка Андрія Олександровича про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук