ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/260/21

Головуючий у першій інстанції - Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/450/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2022 року (місце ухвалення - смт Варва, повний текст виготовлено 12.12.2022) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову посилалась на те, що 14.06.2019 між сторонами було досягнута усна угода про придбання у відповідача автомобіля ВАЗ 21112, 2007 року випуску, який належав ОСОБА_2 на праві власності. На підтвердження дійсності намірів придбання вказаного транспортного засобу позивачкою були передані ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 100 доларів США, що у гривневому еквіваленті на той час становило 83 700 грн, а ним написана відповідна розписка про отримання грошей. За домовленістю сторін відповідач повинен був наступного дня приїхати до Сервісного центру в м. Прилуки для укладення договору купівлі-продажу та перереєстрації придбаного транспортного засобу, проте у домовлений час відповідач не прибув, і як стало пізніше відомо, спірний автомобіль продав іншій особі.

В позові ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти в сумі 3 100 доларів США, як безпідставно набутих коштів, 186 доларів США в рахунок 3 % річних, та понесені судові витрати.

Рішенням Варвинського районного суду від 06.12.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовлено.

В обґрунтування наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався, що досліджені в судовому засіданні докази та висновки експерта, не доводять твердження сторони позивача про існування в червні 2019 року домовленості сторін щодо продажу автомобіля, передання відповідачу валютних коштів та їх безпідставного збереження, а надана розписка відповідача ОСОБА_2 , за висновком суду, передбачає передання коштів в гривнях, із зазначенням доларового еквівалента.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 06.12.2022 представник ОСОБА_1 - адвокат Зарічна Л.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 06.12.2022 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом належним чином не досліджено та не надано оцінки дослідженому відеозапису, поданого відповідачем, судом не з`ясовано природу походження відеозапису, його дату, осіб, які там відображені, відповідність змісту розписки та відображення його на відеозаписі, оскільки на момент передачі грошей ОСОБА_2 і написання ним розписки, окрім нього та позивачки більше нікого не було.

Заявник посилається, що відповідач не звертався до суду з зустрічним позовом, чи іншим чином не ставив питання про визнання договору за розпискою недійсним. Підписана відповідачем розписка оспорена не була, грошові безпідставно отримані кошти позивачці повернуті не були. Жодних доказів того, що розписка, подана позивачем, складена під тиском, або ж під час її складення відповідач не розумів значення свої дій суду надано не було.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копію апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 14.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 83 700,00 грн, в доларовому еквіваленті сума складає 3 100,00 грн, за проданий їй автомобіль ВАЗ-21112, загальний - легковий, загальний - універсал-В, ХТА-НОМЕР_4, колір - сірий, та зобов`язався звернутися в реєстраційні органи для переоформлення автомобіля на ОСОБА_1 за її першою вимогою (а.с. 59 т. 1).

З договору купівлі-продажу від 18.07.2019 ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ № 21112, 2007 року випуску, сірого кольору, днз НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 ; ціна автомобіля за домовленістю сторін склала 80 569,00 грн (а.с. 54, 55 т. 1).

Матеріали справи містять висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 731/260/21 від 18.08.2022 № 4700-4702/21-24, яка була проведена за клопотанням сторони відповідача, в якому встановлено, що: 1) Досліджуваний підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 14.06.2019 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів; 2) Досліджувані рукописні записи « ОСОБА_2 », « ІНФОРМАЦІЯ_1 », «с.м.т. Варва. Чернігівська обл.», «тел. НОМЕР_5,» у розписці виконані ОСОБА_2 ; Досліджувані рукописні записи «НОМЕР_6», «НОМЕР_7», «3100», «ВАЗ-21112 загальний - легковий загальний - універсал - В, ХТА-НОМЕР_4, колір - сірий», «ОСОБА_2» у розписці від 14.06.2019 ймовірно виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою. Надати відповідь на питання в категоричній формі не вдалося з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку експерта п. 2 б) (через недостатню кількість зразків почерку ОСОБА_2 ); 3) Досліджуваний підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 14.06.2019 ймовірно виконаний ОСОБА_2 . Надати відповідь на питання в категоричній формі не вдалося з причин, зазначених у дослідницькій частині висновку експерта п. 3 (через недостатню кількість зразків підписів ОСОБА_2 ) (а.с. 145-153 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що досліджені в судовому засіданні докази та висновки експерта, не доводять твердження сторони позивача про існування в червні 2019 року домовленості сторін щодо продажу автомобіля, передання відповідачу валютних коштів та їх безпідставного збереження, а надана розписка відповідача ОСОБА_2 , за висновком суду, передбачає передання коштів в гривнях, із зазначенням доларового еквівалента.

З висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, то відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Місцевим судом правильно встановлено обставини, що надана розписка була складена набагато пізніше ніж сам факт передання грошових коштів, на які посилається позивач у справі, крім того, судом першої інстанції надано правову оцінку дослідженого відеозапису з якого вбачається, що відеозображення тексту розписки, яка збігається за своїм змістом з оригіналом розписки та висновок експерта підтверджують факт заповнення відповідачем відповідних граф (реквізитів) у розписці.

Матеріали справи не містять доказів передачі коштів у розмірі 3 100 доларів США, крім наданої розписки (а.с. 59 т. 1), якій місцевим судом надано оцінку, як доказу відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України.

З врахуванням наведеного є безпідставними та не спростовують висновків суду посилання заявника на те, що судом належним чином не досліджено та не надано оцінки дослідженому відеозапису, поданого відповідачем, судом не з`ясовано природу походження відеозапису, його дату, осіб, які там відображені, відповідність змісту розписки та відображення його на відеозаписі, оскільки момент передачі грошей ОСОБА_2 і написання ним розписки, яка за своїм змістом підтверджує домовленість щодо продажу автомобіля є різними правовідносинами, які породжують різні правові наслідки, а отже і різні способи захисту.

Таким чином, на підставі вищевикладеного рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Судом першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України оцінено докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, і з врахуванням не підтвердження їх іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 13.02.2023.

Головуючий Судді :