ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/7757/22

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/461/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (суддя Требух Н.В.), ухвалено у м. Чернігові,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме, просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаної квартири за кожним; стягнути судові витрати. Позов мотивовано тим, що 12.11.2011 між сторонами був укладений шлюб, у період якого до моменту фактичного припинення шлюбних відносин 05.10.2012 за спільні кошти з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_2 . У вересні 2020 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання зазначеної квартири особистою власністю, проте, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.12.2020, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову. Зазначала, що оскільки квартира була придбана в період шлюбу, виходячи з інтересів сім`ї та за спільні кошти, вона належить сторонам, як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаної квартири за кожним. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 098,75 грн у відшкодування сплаченого судового збору та 2 000,00 грн у відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 4 098,75 грн. Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50 % судового збору в сумі 2 098,75 грн, сплаченого при поданні позову згідно квитанції 0.0..1 від 14.11.2022.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира була придбана у період шлюбу та за спільні кошти сторін, а отже, визнається спільним сумісним майном подружжя, частки яких у цьому майні є рівними. Також, з урахуванням поданої відповідачем заяви про визнання позову та зменшення суми судових витрат, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, понесених позивачкою, до 2 000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині стягнення з відповідача 2 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на свою користь з ОСОБА_2 8 500,00 грн. Скарга мотивована тим, що рішення в цій частині не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, адже, стороною позивача були надані належні докази надання правничої допомоги адвокатом та понесених позивачкою витрат, вони є реальними та підтверджуються квитанціями про сплату. Так, адвокатом були надані усні юридичні консультації та узгоджена правова позиція, складені та подані до суду позовна заява, клопотання про приєднання доказів понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу. Зменшуючи розмір витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу адвоката, суд не оцінив належним чином фактичне їх понесення та необхідність їх надання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції належним чином проаналізував докази, надані позивачкою, в яких відсутні підтвердження отримання всього об`єму правової допомоги та наданих адвокатом послуг, перелічених в описі робіт.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині проведення розподілу витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу адвоката.

За нормами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 і адвокат Якуба Г.О. 02.11.2022 уклали договір про надання правничої допомоги (а. с. 91-92).

Надання адвокатом правничої допомоги підтверджується також ордерами на надання правничої (правової) допомоги (а. с. 74, 113).

Додаток № 1 до договору від 02.11.2022 свідчить, що адвокат надала клієнту наступні послуги: надання усних юридичних консультацій клієнту та узгодження правової позиції вартістю 500,00 грн; складання позовної заяви до суду та додаткових документів вартістю 5 000,00 грн; представництво інтересів позивачки у справі в Деснянському районному суді м. Чернігова вартістю 3 000,00 грн. Загальна вартість послуг за договором становить 8 500,00 грн (а. с. 93).

За надання перелічених вище послуг адвокатом, ОСОБА_1 сплатила 8500,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а. с. 76, 95).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Розподіляючи витрати, понесені позивачкою на професійну правничу допомогу адвоката, колегія суддів зауважує, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному заявником розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а отже, повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення їх розміру.

Із матеріалів справи вбачається, що адвокатом Якубою Г.О. складена, підписана та подана позовна заява з додатковими документами, приєднаними до неї, підготовка якої не вимагала від адвоката значних витрат часу у такій категорії справ (справа має незначну складність), також, участі у судових засіданнях суду першої інстанції адвокат Якуба Г.О. не приймала. Не було надано адвокатом звіту про витрачений час на надання правничої допомоги та акту приймання-передачі наданої правничої допомоги.

Крім того відповідачем була подана заява про визнання позову та зменшення суми судових витрат, понесених позивачкою на надання правничої допомоги.

Отже апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм статті 263 ЦПК України та вважає, що суд, зменшуючи розмір таких витрат врахував характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та відповідно, дійшов вірного висновку про те, що співмірною у цій справі компенсацією вартості виконаної роботи адвокатом є сума 2 000,00 грн.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2022 року - залишенню без змін.

Крім того з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі статей 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню витрати, понесені відповідачем на надання адвокатом Бабинцем С.П. правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, які є належними та підтверджені договором про надання правової допомоги від 06.02.2023, актом виконаних робіт від 07.02.2023, ордером на надання правничої допомоги від 06.02.2023.

Оскільки сторона позивача не заявляла клопотання про зменшення вказаних витрат, стягненню підлягають на користь відповідача 5 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 137, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) 5 000 грн судових витрат, понесених на надання правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: