КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/745/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 лютого 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ 30 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, остаточно збільшивши позовні вимоги в грудні 2021 року, просила розірвати депозитний договір № SAMDN0610 від 13 травня 2013 року з особистим рахунком по вкладу № НОМЕР_4, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за банківським вкладом 20000 грн., відсотки за користування банківським вкладом 31255,89 грн., 3 % річних у розмірі 2059,39 грн., пеню в розмірі 319427,67 грн. Розірвати депозитний договір № SAMDN2420 від 30 серпня 2013 року з особистим рахунком по вкладу № НОМЕР_5, стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за банківським вкладом 50000 доларів США, відсотки за користування банківським вкладом 25158,90 доларів США, 3 % річних у розмірі 3158,20 доларів США, пеню в розмірі 13 394 275,61 грн. Розірвати депозитний договір № SAMDN2648 від 30 серпня 2013 року з особистим рахунком по вкладу № НОМЕР_1 , стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за банківським вкладом 50000 доларів США, відсотки за користування банківським вкладом 25158,90 доларів США, 3 % річних у розмірі 3158,20 доларів США, пеню в розмірі 13 394 275,61 грн. Розірвати депозитний договір № SAMDN2340 від 30 серпня 2013 року з особистим рахунком по вкладу № НОМЕР_2 , стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за банківським вкладом 50000 доларів США, відсотки за користування банківським вкладом 25158,90 доларів США, 3 % річних у розмірі 3158,20 доларів США, пеню в розмірі 13 394 275,61 грн. Розірвати депозитний договір № SAMDN2588 від 30 серпня 2013 року з особистим рахунком по вкладу № НОМЕР_3 , стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за банківським вкладом 50000 доларів США, відсотки за користування банківським вкладом 25158,90 доларів США, 3 % річних у розмірі 3158,20 доларів США, пеню в розмірі 13 394 275,61 грн.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що нею з відповідачем було укладено відповідні договори банківських вкладів. За договором SAMDN0610 від 13 травня 2013 року відсоткова ставка складає 18 % річних, термін дії договору складав 365 днів до 13 травня 2014 року включно. За рештою договорів, укладених сторонами 30 серпня 2013 року, відсоткова ставка складає 6 % річних, термін дії договору складав 92 днів до 30 листопада 2013 року включно.

Умовами договорів передбачено, що після закінчення терміну вкладу вони автоматично вважаються продовженими на новий строк без заяви вкладника до банку, якщо жодна зі сторін не побажає розірвати договір.

У 2014 році відповідач без відповідного розпорядження позивача та без погодження з нею позбавив її права безперешкодно користуватись своїми грошовими коштам, відмовився від виконання розпоряджень про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку і проведення інших операцій по рахунку та заблокував доступ до рахунку. Доступ до вкладу також було заблоковано в системі Приват24. Деякий час ОСОБА_1 зверталася до відповідача в усному порядку за номерами «гарячої лінії» та у відділенні з проханням надати доступ до рахунків, однак звернення були залишені без задоволення. Після цього 07 липня 2020 року вона звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою, в якій містилося повідомлення про розірвання договорів з 22 липня 2020 року та наступні вимоги: направити інформацію про суму вкладів і процентів до виплати, здійснити повернення суми вкладів і виплатити проценти, нараховані у відповідності до умов договорів за фактичний строк користування вкладів у строк до 30 липня 2020 року. Заява була отримана банком 07 липня 2020 року і 04 серпня 2020 року відповідач повідомив про неможливість задоволення вимог позивача.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу від 13 травня 2013 року № SAMDN0610 в розмірі 20000 грн., проценти за період з 13 травня 2013 року до 13 травня 2020 року в сумі 25239,45 грн., проценти за період з 14 травня 2020 року до 10 липня 2020 року в сумі 0,31 грн., 2067,39 грн. як 3 % річних за період з 11 липня 2020 року до 17 січня 2022 року; за договорами № SAMDN2420, № SAMDN2648, № SAMDN2340, № SAMDN2588 від 30 серпня 2013 року (за кожним): вклад в сумі 50000 доларів США, проценти за період з 30 серпня 2013 року до 30 травня 2020 року в сумі 20239,45 доларів США, проценти за період з 30 травня 2020 року до 10 липня 2020 року в сумі 0,54 доларів США та 3210,44 доларів США як 3 % річних за період з 11 липня 2020 року до 17 січня 2020 року. Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 10510 грн., в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року в частині стягнення відсотків за договором та в частині відмови у стягненні пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», стягнувши з відповідача на користь позивача відсотки за договором банківського вкладу від 13 травня 2013 року № SAMDN0610 в розмірі 31255,89 грн. за період з 14 травня 2013 року по 17 січня 2022 року, за рештою договорів - в розмірі 25158,90 доларів США за період з 30 серпня 2013 року по 17 січня 2022 року за кожним. Частково задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення пені та зменшивши її на підставі положень ст. 551 ЦК України, стягнути з відповідача на користь позивача пеню за договором банківського вкладу від 13 травня 2013 року № SAMDN0610 в розмірі 31255,89 грн. (за період з 23 липня 2020 року по 11 березня 2021 року), за рештою договорів - в розмірі 25158,90 доларів США за період з 23 липня 2020 року по 11 березня 2021 року за кожним. Задовольнити позовні вимоги в частині розірвання договорів, визнавши депозитні договори розірваними з 30 червня 2022 року. Покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при обчисленні процентів суд обмежується періодом до 10 липня 2020 року, підставою для цього, на думку суду, є нібито те, що з 10 липня 2020 року депозитні договори є розірваними, у зв`язку з чим нарахування процентів не здійснюється. Але депозитні договори не припинили свою дію на 3 день після отримання банком заяви ОСОБА_1 , в якій вона просила банк видати належні їй кошти, оскільки фактично банком вимоги позивача виконані не були. Відповідно до умов договорів, вони є діючими до моменту виплату клієнту вкладу та відсотків. Тому саме по собі звернення позивача з заявою не може свідчити про їх договірне розірвання.

Не погоджувалася з висновком суду першої інстанції про відмову в стягненні пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обґрунтовуючи яку, суд посилається на те, що договори є розірваними, а правовідносини між сторонами є припиненими з моменту повідомлення позивачем відповідача про розірвання договорів банківського вкладу за 2 банківських дні. Посилалася на правові висновки Верховного Суду України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.

Наголошувала, що судом не враховано сталу судову практику у питанні стягнення пені, відповідно до якої нарахування пені здійснюється з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Посилалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15, в якій зроблено правовий висновок, що пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір від платності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу. Проаналізувавши постанову, стає очевидним, що звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після звернення до банку з заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів.

Вказувала, що судова практика у даній категорії справ вказує на те, що зменшення пені до розміру присуджених відсотків за основним зобов`язанням є співрозмірним та пропорційним.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк», також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що виходячи з наданих в процесі розгляду справи відповідачем доказів на підтвердження факту укладення 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, відповідач з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договорами банківського вкладу, які є предметом спору, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даними договорами, однак суд першої інстанції в рішенні не надав жодної правової оцінки даним обставинам та не з`ясував належність відповідача у даній справі. Судом не зазначено підстав та мотивів відхилення доводів відповідача щодо відсутності у відповідача зобов`язань за депозитними договорами. В зв`язку з цим також відсутні і підстави для стягнення з банку відсотків, нарахованих за ними.

Звертав увагу на невірність виконаного судом розрахунку відсотків, оскільки відповідно до наданих АТ КБ «ПриватБанк» доказів, а саме довідки про підтвердження факту виконання банком зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 , сума коштів, зазначена у витягу до договору, включає нараховані відсотки на дату переведення боргу (17 листопада 2014 року). Таким чином, невірним є нарахування відсотків з дати укладення депозитних договорів.

Звертав увагу на невірність виконаного розрахунку за договором № SAMDN0610, оскільки 20000 грн./100 * 18 % * 2191 день / 365 = 21609,86 грн., а не 25239,45 грн. Таким чином, загальна сума стягнутих відсотків є невірною.

Не погоджувався з висновками суду щодо стягнутих 3 % річних, оскільки банк не є боржником за депозитними договорами, а також суд, здійснюючи розрахунок 3 % річних, вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом здійснено розрахунок з 11 липня 2020 року, тоді коли позивачем здійснено нарахування з 23 липня 2020 року.

Вказував, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 навела висновок щодо нарахування 3 % річних виключно на тіло депозиту.

Не погоджувався з розміром суми судового збору, стягнутого з відповідача в дохід держави, оскільки позов задоволено в частині, однак судовий збір все одно стягнуто за максимальною ставкою.

Від відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що права позивача відповідачем на цей час не порушуються та не оспорюється, оскільки зобов`язання за договорами, які є предметом спору, повинен виконувати з 17 листопада 2014 року ТОВ «ФК «Фінілон», і не вбачається правових підстав для задоволення вимог до АТ КБ «ПриватБанк».

Зазначав, що позивачем 07 липня 2020 року було подано заяву про розірвання договорів, яка отримана та зареєстрована банком 07 липня 2020 року, таким чином договори банківського вкладу є розірваними з 10 липня 2020 року. Отже, відсутні будь-які підстави для розірвання договорів в судовому порядку, оскільки це суперечить умовам договорів та суті, визначеної такими умовами щодо порядку та способу розірвання договору на вимогу однієї зі сторін.

Вказував, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відмову позовних вимог про стягнення відсотків та пені, нарахованих позивачем після дати розірвання договорів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 13 травня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір №SAMDN0610 «Стандарт ЧП на 12 мес.», на наступних умовах: сума вкладу 20000 грн., строк вкладу 365 днів по 13 травня 2014 року включно, процентна ставка 18 % річних, період нарахування відсотків по вкладу 1 місяців, мінімальний строк вкладу 6 місяців. Згідно п. 5 договору, у вкладника та банку є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору (а. с. 11 т. 1).

30 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договори «Стандарт»: № SAMDN2420, № SAMDN2648, № SAMDN2340, № SAMDN2588, на наступних однакових умовах: сума вкладу 50000 доларів США, вклад оформляється на 92 дні по 30 листопада 2013 року включно, на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 6 % річних, мінімальний строк вкладу 3 місяці, період нарахування відсотків по вкладу - 1 місяць (а. с. 12 - 15).

Згідно п. 10 договорів, у вкладника та банку є право достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Згідно п. 12 договорів, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 3 місяців з дати його укладення або продовження мінімального строку ще не спливли, вкладнику повертається сума вкладу. За неповні три місяці проценти виплачуються за ставкою внеску «за вимогою» за фактичну кількість днів, що минуло з дати оформлення вкладу або з дати продовження мінімального строку, до дня розірвання договору. Якщо вкладник за ці неповні три місяці одержав відсотки, нараховані за повною ставкою, то надлишково сплачені проценти вираховуються із суми вкладу.

Згідно п. 13 договорів, якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а мінімальний строк вкладу вже був продовжений один або декілька разів, проценти за кожні повні 3 місяця сплачуються в повному обсязі. Проценти за останні 3 місяці, які на момент розірвання договору ще не спливли, нараховуються за умовами, зазначеними в п. 12 даного договору.

Згідно п. 15 договорів, якщо після закінчення строку вкладу вкладник не заявив банку про своє бажання забрати грошові кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний в розділі «Дані по вкладу» даного договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника до банку. Новий строк вкладу і новий мінімальний строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

22 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою, отриманою відповідачем 07 липня 2020 року, в якій вона просила направити їй інформацію про суму вкладу та відсотків до виплати за рахунками № НОМЕР_4; № НОМЕР_5; № НОМЕР_6; № НОМЕР_7; № НОМЕР_8, здійснити повернення суми вкладів і сплатити відсотки, нараховані у відповідності до умов договорів, в строк до 30 липня 2020 року (а. с. 16 т. 1).

23 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про припинення діяльності відділень на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя (а. с. 17 т. 1).

На а. с. 69 - 71 т. 1 знаходиться копія договору від 17 листопада 2014 року, укладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про переведення боргу з додатковою угодою до нього від 18 листопада 2014 року, згідно якого на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною даного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1) які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 28 вересня 2020 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 відповідно до договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку «Приложение 1 (реестр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», включає, зокрема, нараховані відсотки по вкладу на дату переведення боргу (а. с. 72 т. 1).

На а. с. 73 т. 1 знаходиться витяг з електронного додатку «Приложение 1 (реестр кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014г.», в якому зазначено розмір грошових коштів, в тому числі проценти, які підлягають до сплати боржником.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на вимогу позивача ОСОБА_1 вклади банком не повернуто.

Встановивши, що сума депозитів станом на 07 липня 2022 року становила 20000 грн. за договором №SAMDN0610 від 13 травня 2013 року, а також 50000 доларів США за кожним із договорів від 30 серпня 2013 року № SAMDN2420, № SAMDN2648, № SAMDN2340, № SAMDN2588, яка не була повернута на вимогу позивача, суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення суми вкладу на її користь.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що зобов`язання за договорами, які є предметом спору, з 17 листопада 2014 року повинно виконувати ТОВ «ФК «Фінілон», на якого було переведено борг відповідача, та відповідно про відсутність підстав для стягнення будь-яких грошових сум з АТ КБ «ПриватБанк», виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 цього сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договори між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладені у письмовій формі, вони містять умову про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 199/5331/19.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач надавала згоду на заміну боржника ПАТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», у зв`язку із чим безпідставні доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа.

Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє юридичну особу - відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Подібні висновки щодо правовідносин переводу боргу з АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 01 червня 2022 року у справі № 757/38720/14.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Встановивши наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача належних їй сум вкладів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договори вважаються розірваними з дати отримання відповідачем заяви про розірвання договорів банківських вкладів плюс два банківських дні, оскільки це передбачено укладеними сторонами договорами банківських вкладів, а саме з 10 липня 2020 року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У справі, що переглядається, в пунктах 5 та 10 договорів, укладених між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору»; суд першої інстанції встановив, що вимога щодо повернення суми вкладів і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договорів, була заявлена позивачем в заяві від 22 червня 2020 року, яку банк отримав 07 липня 2020 року, відтак правильним є висновок суду першої інстанції про те, що договори банківських вкладів вважаються розірваними з 09 липня 2020 року на письмову вимогу вкладника і додатково розривати їх не потрібно, відтак в даній частині позов правомірно залишено без задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції повністю відповідають аналогічним правовим висновкам Верховного Суду в постанові від 20 липня 2022 року в справі № 132/4437/18 (провадження № 61-13187св19), від 13 липня 2022 року в справі № 757/15700/16-ц (провадження № 61-242св22).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що договір не можна вважати розірваним, оскільки банк не виконав свої зобов`язання і не повернув суми вкладів з нарахованими відсотками, а саме по собі звернення позивача з заявою, не акцептованою банком, не може свідчити про договірне розірвання договорів, не ґрунтуються на вимогах закону, а лише на особистій помилковій інтерпретації заявником норм матеріального права, оскільки саме по собі невиконання банком своїх зобов`язань у вигляді повернення коштів, які виникають у нього в результаті одностороннього розірвання договору вкладником, жодним чином не скасовує волевиявлення останнього і не повертає сторони до попереднього стану договірних правовідносин.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на пункти Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно яких сторони мають право розірвати депозит достроково тільки за взаємною згодою, і така згода має бути належно акцептована, з огляду на конкретні умови п. 5 та 10 договорів банківських вкладів, які підлягають безпосередньому застосуванню в правовідносинах між сторонами.

Встановивши, що оскільки умовами договорів передбачено, що у разі, якщо вкладник вимагає розірвати договір достроково, проценти виплачуються за ставкою вкладу «на вимогу», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що розрахунок відсотків за процентною ставкою, що зазначені в договорах, слід розраховувати до 10 липня 2020 року з урахуванням умов, що містяться в укладених сторонами договорах банківських вкладів щодо дострокового розірвання вказаних договорів, при цьому проценти за договорами банківських вкладів, якщо строк вкладу ще не сплив, слід розраховувати за ставкою за вкладом «на вимогу».

Згідно з протоколом комітету управління активами і пасивами ПАТ «КБ «Приватбанк» від 25 квітня 2017 року з 04 травня 2017 року процентна ставка по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті «до запитання» - 0,01% річних.

Встановивши, що за договором №SAMDN0610 від 13 травня 2013 року мінімальний строк вкладу складає 6 місяців, суд першої інстанції правильно визначив формулу нарахування процентів за цим договором за ставкою 18 % річних, а саме за період з 13 травня 2013 року до 13 травня 2020 року.

Разом із тим, суд першої інстанції помилився в розрахунку, на що в апеляційній скарзі вказував АТ КБ «ПриватБанк», зазначаючи, що результат нарахувань 20000 грн. /100 х 18 % х 2191 день /365 дорівнює 21609,86 грн., а не 25239,45 грн.

Перевіряючи ці розрахунки, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в наведеному розрахунку дійсно допущено арифметичну помилку, оскільки невірно визначено кількість днів між 13 травня 2013 року до 13 травня 2020 року, а саме 2191 день замість правильних 2557 днів.

У такому випадку сума процентів за договором №SAMDN0610 від 13 травня 2013 року за ставкою 18 % річних становитиме 20000 грн. /100 х 18 % х 2557 днів/365 = 25219,73 грн.

Розрахунок АТ КБ «ПриватБанк» апеляційний суд відхиляє, оскільки він не ґрунтується на дійсній кількості днів у даному періоді.

За період з 14 травня 2020 року до 10 липня 2020 року судом першої інстанції за договором №SAMDN0610 від 13 травня 2013 року суд першої інстанції правильно розрахував проценти за ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу, що складає 365 днів, з дня подання позивачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив, отже сума процентів, що підлягає стягненню за цей період, складає 0,31 грн. (20000 грн. : 100 х 0,01 % х 57 днів : 365 дні).

Також апеляційний суд погоджується з розрахунками суду першої інстанції за договорами від 30 серпня 2013 року № SAMDN2420, № SAMDN2648, № SAMDN2340, № SAMDN2588, за якими мінімальний строк вкладу складає 3 місяці за ставкою 6 %, таким чином, сума процентів за ставкою 6 % річних розраховується за період з 30 серпня 2013 року до 30 травня 2020 року, тобто кожні три місяці, а саме 20252,05 доларів США = 50000 доларів США : 100 х 6 % х 2464 дні : 365 днів, а за період з 31 травня 2020 року до 10 липня 2020 року проценти розраховуються за процентною ставкою «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу, що складає 3 місяці з дня подання позивачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив, а саме 0,54 доларів США = 50000 доларів США : 100 х 0,01 % х 40 днів : 365 днів.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи позивача в апеляційній скарзі, в яких вона наполягає на правильності нарахування відсотків за договірною процентною ставкою до 17 січня 2022 року, оскільки такі доводи ґрунтуються на помилковій позиції ОСОБА_1 , якій вже було надано правову оцінку апеляційним судом, про те, що договори не були розірвані нею в односторонньому порядку з 10 липня 2020 року, а тільки підлягають розірванню рішенням суду.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), на яку в апеляційній скарзі посилалася ОСОБА_1 зроблено висновок, що: «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».

Аналіз правових висновків даної постанови дає підстави для висновку, що розірвання договору банківського вкладу припиняє дію ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до договірних правовідносин з договорів банківського вкладу. При цьому спосіб розірвання договору (односторонній внаслідок волевиявлення однієї зі сторін договору або за рішенням суду) не має принципового значення.

Отже, висновки суду першої інстанції в даній частині не суперечать висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року.

Крім того, в справі № 757/26746/17-ц постановою від 08 грудня 2021 року Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, застосовуючи вищенаведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду в справі № 320/5115/17, виходив з того, що оскільки договори банківських вкладів розірвані за заявою вкладника від 27 жовтня 2014 року, то між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Також у справі № 369/7118/18 в постанові від 21 грудня 2021 року Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій у зв`язку з достроковим розірванням депозитних договорів за заявою вкладника від 04 серпня 2014 року, то з 10 серпня 2014 року між сторонами припинено правовідносини за цими договорами, отже, частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, та відповідно пеня за період із 02 липня 2017 року до 09 січня 2018 року не нараховується.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 липня 2022 року в справі № 201/13833/16-ц (провадження № 61-19240св20).

Відтак є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не було враховано сталу судову практику в питанні стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, відповідно до якої нарахування пені здійснюється з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Апеляційний суд враховує, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що виходячи з аналізу постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц стає очевидним, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) вказано, що базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). При цьому висновки, про які зазначає в апеляційній скарзі заявник, дана постанова в дійсності не містить.

Приймаючи до уваги необґрунтованість доводів позивача в апеляційній скарзі щодо необхідності стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд також відхиляє взаємопов`язані з ними доводи про зменшення цієї пені до розміру присуджених відсотків за основним зобов`язанням.

Встановивши, що договори банківського вкладу є розірваними з 10 липня 2020 року, суд першої інстанції вірно врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 10 липня 2020 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, які підлягають стягненню по 17 січня 2022 року (остаточне уточнення позовних вимог позивачем).

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з початком періоду стягнення штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, визначеним судом з 11 липня 2020 року, оскільки позивач просив стягнути 3 % річних з 23 липня 2020 року, і суд першої інстанції таким чином вийшов за межі позовних вимог, про що в апеляційній скарзі обґрунтовано вказав АТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, оскільки судом було допущено помилки в обрахуванні відсотків, які підлягали стягненню за договором № SAMDN0610 від 13 травня 2013 року, це призвело до наступної помилки в обрахуванні 3 % річним за цим договором.

Враховуючи наведене, розрахунок 3 % річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 23 липня 2020 року до 17 січня 2022 року мав бути наступним:

- за договором № SAMDN0610 від 13 травня 2013 року: (20000 грн. + 25219,73 грн. + 0,31 грн.) х 3 % / 100 / 365 днів х 543 дні = 2018,18 грн.;

- за договорами від 30 серпня 2018 року: (50000 доларів США + 20252,05 доларів США + 0,54 доларів США) х 3 % / 100 / 365 днів х 543 дні = 3135,38 доларів США.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 навела правовий висновок щодо нарахування 3 % річних виключно на тіло кредиту та змінила судове рішення в частині стягнення 3 % річних, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, такі доводи ґрунтуються на особистому тлумаченні відповідачем постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, в якій наведено формулу розрахунку компенсаційної складової 3 % річних, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, на суму грошового зобов`язання, встановленого судовим рішенням, яке не виконувалось відповідачем.

Оскільки зазначена формула, наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 не містила відсотків в базі нарахування, а лише суму вкладів за рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі зроблено передчасний та помилковий висновок про безпідставність включення процентів в базу нарахування у справі, що переглядається.

Разом із тим, відповідачем залишено поза увагою, що за змістом рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2014 року у справі № 320/9186/14-ц, невиконання якого стало підставою позову в справі № 320/5115/17, відсотки не стягувалися взагалі.

Відтак, правовідносини у цій справі та у справі, що переглядається, є різними, і у відповідача не було підстав посилатися на зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду як нерелевантну.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов в цілому правильних висновків про стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладів та відсотків за ними, а також 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак допустився помилки при розрахунку відсотків і в зв`язку з цим помилився в розрахунку 3 % річних за договором № SAMDN0610 від 13 травня 2013 року, а також неправильно визначив початок періоду стягнення 3 % річних за всіма договорами, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни у відповідній частині, зменшивши розмір стягнутих процентів: за договором SAMDN0610 від 13 травня 2013 року проценти за період з 13 травня 2013 року до 13 травня 2020 року до 25219,73 грн., а також 3 % річних до 2018,18 грн.; за договорами від 30 серпня 2018 року 3 % річних зменшити до 3135,38 доларів США.

Також апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат з відповідача в дохід держави в розмірі 10510 грн., що становить максимальну ставку судового збору при поданні позовної заяви фізичною особою без урахування пропорційності задоволення позовних вимог, враховуючи, що позов було задоволено частково.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру стягнутих процентів та розподілу судових витрат ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни у відповідній частині, зменшивши розмір стягнутих процентів відповідно до мотивувальної частини цієї постанови, а розмір стягнутого з відповідача в дохід держави судового збору - пропорційно до задоволених за наслідками апеляційного перегляду позовних вимог (3 %), а саме до 315,30 грн. з 10510 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню або зміні з підстав, зазначених в апеляційних скаргах.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 15765 грн. Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 1 %, понесені судові витрати в розмірі 157,65 грн. підлягають компенсації АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року змінити, зменшивши розмір стягнутих сум: за договором № SAMDN0610 від 13 травня 2013 року зменшити проценти за період з 13 травня 2013 року до 13 травня 2020 року до 25219,73 грн., а також 3 % річних до 2018,18 грн.; за договорами від 30 серпня 2018 року № SAMDN2420, № SAMDN2648, № SAMDN2340, № SAMDN2588 за кожним 3 % річних зменшити до 3135,38 доларів США, судовий збір, стягнутий з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави, зменшити до 315,30 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати в розмірі 157,65 грн. компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.