ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Булиги Віталія Олексійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 березня 2017 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

04 лютого 2006 року відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та з цього часу у спірній квартирі не проживає, кореспонденцію за даною адресою не отримує, її особистих речей в квартирі не має, однак з реєстраційного обліку в добровільному порядку не знімається, обов`язків щодо утримання квартири та сплати за комунальні послуги не здійснює. У зв`язку з тим, що між ним та відповідачкою склалися неприязні стосунки, на даний час йому не відомо її місце фактичного проживання.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу Харківської міської ради відхилено, рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 березня 2017 року залишено без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 , представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджувалось, що ОСОБА_1 не отримала жодної судової повістки про виклик до суду.

Позивач зі своєю дружиною та її мати з 2007 року перешкоджали у проживанні в спірній квартирі, змінили замки та постійно відмовляли у проживанні за місцем реєстрації. Лише в серпні 2021 року після отримання довідки про склад сім`ї вона дізналась, що її виписали із спірної квартири.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.12.2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

У відзиві адвокат Фадєєв О.П., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Наголошується, що в апеляційній скарзі викладені обставини, які не підтверджені жодним доказом, та за своїм змістом є суперечливими.

Звертається увага, що доводи позовної заяви та викладені у ній факти детально досліджені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції у межах розгляду скарги Харківської міської ради.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордеру № 0590008, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Харкова від 03.08.1988 року, на житлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 є наймачем вказаної квартири (т.1 а.с.7).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 22.08.2003, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 50 років, про що у реєстрі зроблено відповідний запис № 36 (т1.а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 104 від 16.02.2011 ОСОБА_2 визнано наймачем квартири АДРЕСА_1 зі складом сім`ї: ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_3 мати, ОСОБА_1 сестра (т.1 а.с.8).

Відповідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 15 від 31.10.2016 в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 з 1998 року, ОСОБА_10 з 1998 року, ОСОБА_11 з 2002 року, ОСОБА_5 з 2011 року, ОСОБА_6 з 2014 року (т.1 а.с.10)

Факт реєстрації відповідача в спірній квартирі також підтверджується копією паспорта (а.с.13).

Згідно акту від 27.10.2016, складеного сусідами будинку АДРЕСА_3 : ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , в квартирі АДРЕСА_3 з 2006 року по теперішній час ОСОБА_1 не проживає (т.1 а.с.24).

Відповідно до листа Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 у період з 2006 по 2016 роки в будинках-інтернатах системи соціального захисту населення не проживала (т.1 а.с.88).

З листа Київського ВП ГУ НП в Харківській області вбачається, що ОСОБА_1 зі скаргами та заявами щодо перешкоджання їй у користуванні квартирою АДРЕСА_3 не зверталась; згідно довідки «АРМОР» до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася (т.1 а.с.115).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин не проживання відповідача у квартирі протягом тривалого часу без поважних причин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи підтверджуються або спростовуються належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи цей спір виконав вимоги процесуального закону щодо оцінки доказів, правильно встановив фактичні обставини, характер спірних правовідносини та ухвалив обґрунтоване рішення відповідно до норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

На підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житлі, позивачем було надано до суду акт від 27.10.2016 (т.1 а.с.24), який складений сусідами, що проживають в будинку АДРЕСА_3 .

Листом Київського ВП ГУ НП в Харківській області підтверджується факт, що відповідач не зверталась із заявами щодо перешкоджання у користуванні квартирою АДРЕСА_3 ; згідно довідки «АРМОР» до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася (т.1 а.с.115).

Згідно апеляційної скарги лише з 2014 року відповідач декілька разів просила впустити її у спірну квартиру для постійного проживання, хоча сусіди стверджують, що ОСОБА_1 не проживає за спірною адресою з 2006 року.

На підтвердження доводів апеляційної скарги про намагання вселитись у спірну квартиру та тверджень про чинення їй перешкод у користуванні житлом відповідачем не надано жодного доказу.

Доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Отже, в апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Булиги Віталія Олексійовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 березня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов