Справа № 157/940/22 Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О. В.
Провадження № 22-ц/802/160/23 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивачки адвоката Клубука О. П.,

представника відповідача адвоката Кота С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку, за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Клубука Олександра Павловича на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка також зазначала, що вона у 2010 році почала проживати у цьому будинку з відповідачем як співмешканці, однак з 2012 року ОСОБА_2 почав зловживати спиртними напоями, внаслідок чого між ними постійно виникали непорозуміння, сварки та бійки, що спричиняло їй і її дітям душевні страждання. На даний час вона разом зі своїми дочками, онуком та зятем вимушені тимчасово переїхати до своїх знайомих, оскільки не могли витримати знущань, які вчиняв відносно них відповідач. Вказувала, що вона неодноразово зверталася до відповідача щоб він добровільно виселився з її будинку, однак останній у категоричній формі відмовлявся це зробити, хоча у нього є житловий будинок, куди він може переїхати.

На даний час вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належним їй на праві приватної власності житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, оскільки у будинку проживає відповідач, який унеможливлює проживання у спірному будинку їй та членам її сім`ї.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд виселити відповідача ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача в її користь судові витрати по справі.

Рішенням Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року у цій справі в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Клубук О. П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на подану апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кот С. І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає, що, на його думку, рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Клубук О. П. апеляційну скаргу підтримав та просив скаргу задовольнити, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кот С. І. апеляційну скаргу заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Клубука О. П. слід задовольнити, рішення суд першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що вселення відповідача у спірне житло відбулося за згодою позивачки ОСОБА_1 , як власника житла, а тому місцевий суд вважав, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до частини 2 статті 65 ЖК України набув рівного з іншими членами сім`ї права користування цим житлом, в зв`язку з чим він не може бути виселений із спірного житлового будинку.

Проте такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.

До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 ЖК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5 рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповно рідні брати і сестри; вітчим; мачуха; опікуни; піклувальники; пасинки; падчерки і інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів сім`ї може бути спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 в порядку спадкування набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_3 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5, 16, 17).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 квітня 2021 року за № 251638089 позивачка ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на спірний житловий будинок 31 березня 2021 року на підставі рішення Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 10 листопада 2020 року (а. с. 16), тобто позивачка ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок у 2021 році.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 з 24 травня 2013 року, що підтверджується копією будинкової книги та довідкою Сошичненської сільської ради Камінь - Каширського району Волинської області від 09 серпня 2022 року за вихідним № 677 (а. с. 6-9, 15).

Окрім того згідно з довідкою про склад сім`ї та проживання, виданої відповідачу ОСОБА_2 Сошичненською сільською радою Камінь - Каширського району Волинської області 26 серпня 2022 року за вихідним № 707, у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 , дочка позивачки ОСОБА_4 , дочка позивачки і відповідача ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 (а. с. 41).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона як власник житлового будинку має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Кожна особа, як передбачає частина 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 відноситься до кола членів сім`ї позивачки ОСОБА_1 , відповідач суду не надав.

Зокрема відповідач не довів суду, що він з позивачкою вели спільне господарство, тобто не довів, що мав з позивачкою спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, купував майно для спільного користування, приймав участь у витратах та утримання житла, у ремонті житла, що засвідчує реальність сімейних відносин.

На думку апеляційного суду, що показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про те, що позивачка і відповідач проживали разом як чоловік та дружина однією сім`єю у спірному житловому будинку з достовірністю не підтверджують того, що відповідач з позивачкою вели спільне господарство, що засвідчує реальність сімейних відносин.

З огляду на викладене колегія суду дійшла висновку, що зазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 спільним побутом із власницею житлового будинку ОСОБА_1 не пов`язаний, а тому його не можна станом на сьогоднішній день вважати членом сім`ї власниці житлового будинку.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зауважував, що у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи у цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи виселення відповідача ОСОБА_2 на предмет пропорційності втручання у його право на житло, встановив, що обмеження у здійсненні прав позивачки ОСОБА_1 , як власника житлового будинку, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягають усуненню, оскільки ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника житла і не виконує вимогу власника житла про виселення.

Суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Клубука Олександра Павловича задовольнити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 із житлового будинку, який розташований на АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді