Справа № 303/4749/14-ц
У Х В А Л А

06 лютого 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Бисаги Т.Ю.,

за участі секретаря Зубашкова М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2015 року (головуюча суддя Морозова Н.Л.) у справі № 303/4749/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2015 позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № MKZ0GK00000179 від 22 червня 2005 року в розмірі 19 443,14 доларів США, що за курсом 11,83 грн відповідно до службового розпорядження НБ України від 02 липня 2014 року, складає 230 078,49 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22 червня 2005 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 .

Звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 84,50 кв. м, житловою площею 33,30 кв. м, що належить на праві власності боржнику-іпотекодавцю ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки АТ КБ «ПриватБанк» з урахуванням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій. необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною , встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Виселено ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 217 ЦПК України відстрочено виконання цього рішення суду в частині звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 84,50 кв. м, житловою площею 33,30 кв. м, що належить на праві власності боржнику-іпотекодавцю ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки АТ КБ «ПриватБанк», на підставах, встановлених статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

16.08.2022 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2015, а також заявила клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження. На обґрунтування поважності причин пропуску зазначала, що її не було залучено до участі у справі, а відтак не було повідомлено про розгляд справи, при цьому місцевий суд ухвалив рішення про її права. Зокрема, судом звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , який набуто під час шлюбу, у зв`язку з чим будинок є спільною власністю подружжя. Вказує, що з чоловіком ОСОБА_2 не проживала ще до розірвання шлюбу (шлюб розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05.05.2016, дізналася про звернення стягнення на будинок та виселення під час підготовки матеріалів щодо поділу майна подружжя, а копію оскаржуваного рішення отримала 08.08.2022. У скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Банку - ОСОБА_3 - зазначала, зокрема, що ОСОБА_1 просила не залучалась до участі у справі, оскільки не була ні боржником за кредитним договором, ні іпотекодавцем. Просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 адвокат Сідун В.М. подали заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності. Апеляційні скаргу просили задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника Банку, дослідивши матеріли справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, але судовим рішенням вирішені питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки. Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник. Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов`язки.

Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального права, необхідно дійти висновку, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2015 року та зазначала, що вирішення вимог про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 - порушує її права та інтереси, оскільки житловий будинок придбано за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, тому вона є співвласником спірного житлового будинку, проте не була залучена до участі у справі.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_1 з огляду на таке.

Особами, які беруть участь у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, є насамперед сторони договору іпотеки.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17, від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Звертаючись із вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач - іпотекодержатель визначив відповідачем боржника за кредитним договором та іншу єдину сторону договору іпотеки - іпотекодавця ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, вважає, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки порушує її права та інтереси, оскільки житловий будинок, переданий в іпотеку за оспорюваним договором, є спільною сумісною власністю подружжя ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано в статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавець у зазначеній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

Права одного з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, у разі розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20), від 08.12.2021 у справі № 522/14240/15-ц (провадження № 61-14305св21), від 22.02.2022 у справі № 307/3081/17 (провадження № 61-4059св21).

Частинами другою, четвертою статті 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 Верховний Суд дійшов висновку, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Заявляючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач правильно залучив до участі у справі як відповідача ОСОБА_2 власника нерухомого майна згідно договору купівлі-продажу та єдиного іпотекодавця за договором іпотеки від 22.06.2005.

За змістом п. 11 п.п. 11.5 договору іпотеки іпотекодавець засвідчив, що на момент укладення цього договору предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності.

У даній справі рішенням суду звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_2 з цього житлового будинку.

Вимог про виселення ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» не пред`являв.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідач ОСОБА_2 реалізував право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Спору між подружжям щодо поділу майна на час розгляду справи та ухвалення судових рішень судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій не було.

Оскільки розгляд цієї справи тривав із серпня 2014 року, заявниця, яка перебуває в шлюбі з відповідачем, котрий брав активну участь у розгляді цієї справи, не могла не знати про те, що стосовно спірного житлового будинку існує судовий спір.

Враховуючи обставини цієї справи, факт подання апеляційної скарги ОСОБА_2 у лютому 2022 року, щодо якої постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження від 02.03.2022, та постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2022 про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 02 березня 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104045327) є достатні підстави вважати, що ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_1 діють очевидно недобросовісно, подавши у 2022 році від імені ОСОБА_1 апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 30.11.2015.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням цивільного судочинства, так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто в разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і якщо апеляційний суд установив, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Отже, підстав для залучення ОСОБА_1 до участі у справі як відповідача не було, а оскаржуваним рішенням питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки не вирішувалось.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що відсутність порушення оскаржуваним судовим рішенням прав особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , є підставою для закриття апеляційного провадження за скаргою цієї особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 362 ЦПК України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Зважаючи на викладене, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 слід закрити.

Керуючись ст. 362 ч. 1 п. 3, ст. 381 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2015 року у справі № 303/4749/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2023 року.

Головуюча: Судді: