Справа № 156/873/22
Провадження № 2/156/38/23
Рядок статзвіту № 75
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2023 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Федечко М. О.,

за участю: секретаря судового засідання Салатюк Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/873/22

за позовом ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2

до Державного підприємства «Шахта № 9 «Нововолинська»

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

учасники справи:

позивач - не з`явився,

представник позивача - не з`явився,

представник відповідача - не з`явився,

в с т а н о в и в :

І. Суть спору

27.12.2022 позивач через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що у період з 07.05.2021 року по 27.05.2021 року він працював у ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» на посаді машиніста електровоза 3-го розряду з повним робочим днем під землею, та був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На день звільнення з роботи відповідач не виплатив позивачу належну заробітну плату у строки визначені ст. 116 КЗпП України. Повний розрахунок з позивачем проведено лише 10.08.2021 року, тому відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що за період з 27.05.2021 року по 10.08.2021 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку відповідач зобов`язаний виплатити згідно вимог ст. 117 КЗпП України становить 18 545,13 грн згідно проведеного розрахунку.

З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 року по 10.08.2021 року включно в сумі 18 545,13 грн.

ІІ. Позиція учасників справи

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Соколов М.В. не з`явилися. Від ОСОБА_2 надійшла заява про здійснення судового засідання, призначеного на 09:30 год 16.02.2023 року без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник ДП "Шахта № 9 Нововолинська" в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.26). Причини неявки суду не повідомив. Будь-яких клопотань чи заяв від нього не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 29.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Представником відповідача ОСОБА_3 надано до суду відзив, у якому просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, на думку відповідача, не відповідає засадам розумності та справедливості. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Окрім того, відповідач має зобов`язання щодо виплати поточної заробітної плати працюючим працівникам, шахтарям. Тому, відповідач вважає, що слід врахувати критерії справедливого та розумного балансу між інтересами обох сторін: працівника, який звільнився за власним бажанням, та роботодавця, який є господарюючим суб`єктом та фінансується за рахунок Державного бюджету в обмежених законом розмірах.

При вирішенні справи представник відповідача просить врахувати, що стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у визначеному останнім розмірі, покладе на ДП "Шахта № 9 Нововолинська" додатковий фінансовий тягар, виконання якого є фактично неможливим. Розподіл судових витрат просить здійснити пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Позивач ОСОБА_1 з 07.05.2021 року працював у ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» на посаді машиніста електровоза 3-го розряду з повним робочим днем під землею (наказ 05-к від 06.05.2021), звідки 27.05.2021 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.10-11) та копією виписки з наказу № 11-к від 26.05.2021 року (а.с.13).

Згідно довідки, виданої ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» № 481 від 15.06.2022 року повний розрахунок після звільнення по виплаті заробітної плати з ОСОБА_1 проведено 10.08.2021 року. Нарахована середньоденна заробітна плата згідно цієї довідки складає 363,63 грн (а.с.12).

Отже, у відповідача перед позивачем починаючи з дня звільнення (27.05.2021 року) і по день повного розрахунку з позивачем після звільнення (10.08.2021 року) існувала заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

За розрахунком представника позивача від 21.12.2022 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 року по 10.08.2021 року (51 робочий день) становить 18 545,13 гривень (а.с.14).

Через такі обставини 21.06.2022 року представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з ДП "Шахта № 9 "Нововолинська" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18545,13 грн. та 248,10 грн витрат на оплату судового збору.

Ухвалою суду від 22.06.2022 року у справі № 156/377/22 відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з з ДП "Шахта № 9 "Нововолинська" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки викладені заявником обставини не свідчать про безспірність вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

21 грудня 2022 року через засоби поштового зв`язку позивач звернувся до суду із цим позовом (а.с.16).

V. Застосоване судом законодавство

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно допреамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній у цій статті строк, виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Крім того, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до роз`яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

VI. Висновки суду

Отже, між сторонами існували фактичні трудові відносини у період з 07 травня 2021 року до 27 травня 2021 року, і роботодавець повинен був провести повний розрахунок з працівником ОСОБА_1 при його звільненні 27 травня 2021 року. Однак, виплату всіх сум, що належали ОСОБА_1 при звільненні 27 травня 2021 року відповідачем було здійснено лише 10 серпня 2021 року, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 року по 10.08.2021 року.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, оскільки заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, що проводить виплату. Середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 не отримав розрахунку при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, оскільки має місце затримка розрахунку при звільненні.

Слід вказати, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 204/3645/20.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Повний розрахунок по виплаті заробітної плати після звільнення позивача відповідачем проведено 10 серпня 2021 року. Отже, з 11 серпня 2021 року для позивача почався перебіг тримісячного строку на звернення до суду із цим позовом. Такий строк закінчився у листопаді 2021 року, однак, позов ОСОБА_1 подано до суду засобами поштового зв`язку лише 21 грудня 2022 року.

У той же час, у позовній заяві представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 не вказував про наявність у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду. Будь-які докази, які б дали можливість суду встановити та оцінити причини пропуску позивачем строку на звернення до суду із цим позовом, у матеріалах справи відсутні. Клопотання про поновлення строку на звернення до суду на підставі статті 234 КЗпП України стороною позивача не подавалося.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не отримав розрахунку при звільненні, що є підставою для настання ДП "Шахта № 9 "Нововолинська" відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, однак позивач був обізнаний про здійснення відповідачем 10 серпня 2021 року повного з ним розрахунку по виплаті заробітної плати після звільнення, проте із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні до суду звернувся лише у червні 2022 року, а з позовом - у грудні 2022 року, тобто з пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а доказів на підтвердження поважності пропуску строку, визначеного положенням статті 233 КЗпП України, суду не надав, тому у задоволенні його обґрунтованих позовних вимог слід відмовити саме через пропуск строку на звернення до суду.

VII. Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 141, 211, 259, 263, 279 ЦПК України, на підставі ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шахта № 9 «Нововолинська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити через пропуск строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Соколов Микола Васильович, місцезнаходження: Шостий мікрорайон, 9/45, м. Нововолинськ, Волинська область;

Відповідач: Державне підприємство "Шахта № 9 "Нововолинська", , місцезнаходження: вул. Шахтарська, 37, с. Литовеж, Володимир-Волинський р-н, Волинська обл.

Суддя М. О. Федечко