Справа №487/1342/21
Провадження № 22-ц/812/77/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 лютого 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Яворської Ж.М.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Стрілець К.О.,

за участі представника відповідача - Самарець А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_1 адвоката

Красилюка Вадима Андрійовича

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Цуркана Р.С. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко Олена Олегівна, про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О.О., про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 21 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_3 у письмовій формі укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., Відповідно до цього договору він передав позичальнику грошові кошти в розмірі 510 000 грн., які той зобов`язався повернути в строк до 21 квітня 2017 року.

ОСОБА_3 свої зобов`язання по своєчасному поверненню грошових коштів не виконав. На неодноразові звернення позивача запевняв, що згодом позику поверне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Як стало відомо позивачу, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яку прийняли спадкоємці - дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим, 06 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою до ОСОБА_2 про повернення позики, проте жодної відповіді від нього не отримав.

Також зазначає, що строк повернення грошей не порушено, оскільки перед смертю ОСОБА_3 знаходився на кораблі протягом 10 місяців у плаванні.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив відновити строк на звернення із даним позовом та стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 262 650 грн., з яких 255 000 грн. сума боргу та 7 650 грн. - 3% річних від простроченої суми боргу. Також, просив стягнути на його користь з відповідача 16 627 грн. витрат на послуги адвоката та суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вартості майна, яке одержав у спадщину ОСОБА_2 , у зв`язку із чим неможливо визначити, чи підлягають задоволені заявлені у позові вимоги згідно вимогами частини 1 статті 1282 ЦК України. Тобто, неможливо визначити, чи відповідають вимоги ОСОБА_1 вартості майна, одержаного ОСОБА_2 у спадщину. Також, судом вказано на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач отримав у спадщину від позичальника ОСОБА_3 1/4 частину коштів, що знаходились на його рахунках у банку, а саме: 30 661 грн. 24 коп. та 3 473,80 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 жовтня 2022 року становить 127 036 грн. 86 коп., а загалом 157 698 грн. 10 коп., а тому має відповідати перед позивачем за зобов`язаннями ОСОБА_3 в межах цієї суми.

При цьому той факт, що ОСОБА_6 на момент розгляду справи не отримав свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає встановленню факту наявності заборгованості перед позивачем.

Щодо пропуску позовної давності представник відповідача зазначає, що вказаний строк пропущений з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 знаходився у відряджені (рейсі) та за першої ж нагоди делегував свої повноваження представнику.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Позивач, відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за їх відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення не повністю відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 21 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у письмовій формі укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., відповідно до якого позивач при укладанні цього договору передав позичальнику грошові кошти в розмірі 510 000 грн., які той зобов`язався повернути в строк до 21 квітня 2017 року.

Відповідно до пунктів 2,3 договору ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених договором. Виконання зобов`язання має бути здійснено в місті Миколаєві готівкою.

У разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми (пункт 5 Договору) ( т.1 а.с.6).

Під час розгляду справи судом не встановлено даних, які б свідчили про повернення ОСОБА_3 коштів, отриманих від ОСОБА_1 за розпискою від 21 квітня 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т.1 а.с.8).

Із матеріалів спадкової справи №7/2020, заведеної щодо майна померлого ОСОБА_3 07 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О.О., вбачається, що після смерті останнього із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися його син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_4 , які є спадкоємцями першої черги відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України (т.1 а.с.48,76).

13 листопада 2020 року із заявами до спадкоємців позичальника через Третю миколаївську державну нотаріальну контору звернувся ОСОБА_7 . Вказана заява була переправлена до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О.О. та отримана нею 25 листопада 2020 року ( т.1 а.с.65,66).

Листом від цієї ж дати приватним нотаріусом повідомлено спадкоємця ОСОБА_2 про отримання претензії кредитора ОСОБА_1 про наявність заборгованості перед ним померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у розмірі 510 000 грн. та роз`яснено про звернення до кредитора по всім питанням щодо претензії та погашення заборгованості (т.1 а.с.69,70).

Аналогічні повідомлення було направлено і іншому спадкоємцеві ОСОБА_3 .

Отже, позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом кредитора заявити про вимогу до спадкоємців боржника через нотаріуса та останнім не було відмовлено у прийнятті такої вимоги кредитора.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц та від 26 вересня 2018 року у справі 136/1822/14-ц.

В матеріалах справи відсутні докази задоволення вимог кредитора ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_2 в добровільному порядку.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження вартості майна, яке одержав у спадщину ОСОБА_2 , у зв`язку із чим неможливо визначити, чи підлягають заявлені у позові вимоги задоволенню згідно вимогами частини 1 статті 1282 ЦК України. Також судом вказано на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності щодо повернення позики.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 наведений правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц (провадження № 61-8487св18) зазначено, що «аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника.

Разом з тим, необхідно враховувати, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор ОСОБА_1 заявив вимоги до спадкоємця.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Колегія суддів наголошує, що з огляду на предмет судового спору до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин про розмір боргових зобов`язань боржника на день відкриття спадщини, а також на день звернення до суду з відповідним позовом до спадкоємців.

Обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає саме у поверненні сум за позикою та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них.

Відповідальність спадкоємців перед кредитором не є солідарною, кожний із спадкоємців відповідає особисто в межах своєї частки.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини:

- чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;

- коло спадкоємців, які прийняли спадщину;

- при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);

- при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

При вирішенні спору суд має визначити обсяг відповідальності спадкоємців в межах вартості успадкованого майна, а також дотримання кредитором строків, передбачених статтею 1282 ЦК України.

У справі, яка переглядається, кредитором ОСОБА_1 своєчасно, у межах шестимісячного строку, встановленого частиною 2 статті 1281 ЦК України, пред`явлено вимоги до спадкоємця боржника ОСОБА_2 шляхом направлення повідомлення про вимоги за існуючими зобов`язаннями боржника, на адресу нотаріуса, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, термін, передбачений частиною 2 статті 1281 ЦК України для пред`явлення вимог до спадкоємця позивачем не пропущено. Цей термін не є пропущеним і при зверненні до суду з даною позовною заявою за обставин ігнорування відповідачем кредиторських вимог.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи щодо кола спадкоємців та обсягу спадкового майна, між тим вирішуючи вказаний спір взагалі не перевірив дотримання позивачем строків пред`явлення вимог до кредитора, а відтак не врахував, що відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) наведено такий правовий висновок, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність».

Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті.

Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками.

Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.

Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12,81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна.

Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Саме до таких висновків щодо змісту вказаних норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12, які у даному випадку є релевантними за обставинами справи і тому суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України їх бере до уваги.

Суд же першої інстанції на це уваги не звернув і, незважаючи на дотримання позивачем строку для пред`явлення вимоги до відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину, прийшов до неправильного висновку про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів вартість отриманого у спадщину майна. Такий висновок суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суд безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача.

Відмова у позові фактично проведена судом з формальних підстав і відповідно з підстав, не передбачених законом.

Зважаючи на те, що відповідач прийняв спадщину після смерті батька, а тому несе зобов`язання перед його кредитором в межах вартості майна, одержаного у спадщину за правилами частини 1 статті 1282 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач у судові засідання, окрім підготовчого судового засідання, не з`являвся, у відзиві на позов ним до суду не надано перелік та вартість майна, одержаного ним у спадщину.

На час розгляду справи матеріали справи доведено, що після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями є дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_2 , частки яких у спадковому майні є рівними, кожному належить по 1/2 частці спадкового майна.

За матеріалами спадкової справи та інформацією з державного реєстру речових справ на час розгляду справи вбачається, що до складу спадщини увійшли:

житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належить спадкодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 24 листопада 2000 року. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №120-1125 від 30 липня 2012 року (т.1 а.с.114-115), його вартість становить 110 076 грн.12 коп.;

1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , яка належить спадкодавцеві на підставі договору дарування. Вартість частки становить 50 000 грн. (том 1 а.с.121-123);

квартира АДРЕСА_3 , яка належить спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 2006 року та від 24 липня 2015 року. Вартість цього майна, з врахуванням відомостей викладених у свідоцтві про право на спадщину становить 168539 грн. (13519.50 коп.+ 155 019.50 (том 1 а.с.124-125,126-127).

Також, до складу спадкового майна увійшла земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить спадкодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №344182 від 18 вересня 2012 року (т. 1 а.с.112-120).

Разом з тим, апеляційним судом при визначенні суми боргу не враховується вартість вказаного майна, оскільки до суду не надав докази на підтвердження вартості цієї земельної ділянки на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_6 . Більш того, вказана земельна ділянка, які і житловий будинок за цією адресою знаходяться на тимчасово окупованій території України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідач доказів на спростування вартості вказаної нерухомості, зазначеної у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом, рішенні Скадовського районного суду Херсонської області від 14 березня 2012 року та договорі дарування до суду не надав, з клопотанням про призначення судової оціночної експертизи не звертався.

Позивач будь-яких заперечень щодо обсягу спадкового майна та його вартості у позові та під час розгляду справи не висловлював.

Належне спадкодавцеві ОСОБА_6 на час відкриття спадщини нерухоме майно є його особистою приватною власністю відповідно до положень пунктів 1,2 частини 1 статті 59 СК України. А відтак частки спадкоємців є рівними, кожному із них належить по 1/2 частці у спадковому майні.

Вартість спадкового нерухомого майна на час відкриття спадщини становить 328615 грн.12 коп., вартість частки - 164307 грн.56 коп.

Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 31 березня 2021 року (зареєстровано в реєстрі за №213) ОСОБА_4 , як пережившій дружині ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку майна у праві спільної сумісної власності подружжя, яке складається із грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в АТ КБ «Приватбанк».

Відтак, до складу спадкового майна увійшла частка грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в АТ КБ «Приватбанк».

Також, цього ж дня ОСОБА_4 виданого свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за №214) на 1/4 частку цього спадкового майна (грошових вкладів з усіма відсотками та компенсаціями) вартість якого відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі становить: 3473 доларів США 80 центів, 0.08 євро та 30636 грн.47 коп. (т.1 а.с.105, 107, 109).

12 жовтня 2021 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадкового майна, яке складається із частки грошових вкладів зі всіма відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках відкритих на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 ( реєстраційний №764).

Зважаючи на те, що частки спадкоємців у спадковому майні є рівними, то вартість частки спадкового майна відповідача ОСОБА_2 в грошових коштах, що складається із 3473 доларів США 80 центів, що становить 91569 грн. 37 коп. (3473.8 х 26.36 ) згідно офіційного курсу НБУ станом на дату подачі позову 26 лютого 2021 року, 0.08 євро, що становить 02 грн. 44 коп. згідно офіційного курсу НБУ станом на дату подачі позову (0.08 х 30.5012) та 30636 грн.47 коп.

Зважаючи на вищевикладене, вартість спадкового майна відповідача склала 286815 грн. 84 коп.(164307.56 + 91569.37+2.44 +30636.47).

Отже, вартість успадкованого відповідача майна є вищою, ніж заявлена позивачем до стягнення сума боргу спадкодавця.

За такого, доводи апеляційної скарги про підставність задоволення позову з огляду на наявність у спадкодавця майна, яке може бути успадковане спадкоємцями заслуговують на увагу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

Згідно частини другої статті 1282 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 369/10424/17 (провадження № 61-8310св19) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1282 ЦК України та вказано, що «стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу пов`язуються з нездійсненням спадкоємцем (спадкоємцями) одноразового платежу, а не з фактом ухилення спадкоємця від виконання зобов`язання спадкодавця».

Звертаючись до суд з позовом позивач просив стягнути на його користь 3% річних у розмірі 7650 грн. Перевіряючи наведений розрахунок колегія суддів дійшла висновку, що 7650 грн. - 3% річних розраховано за один рік прострочення виконання грошового зобов`язання, саме на частку відповідача ОСОБА_2 (255000 х 3% х 360 днів/360днів).

Заперечуючи проти розміру суми, яку позивач просив стягнути з нього відповідач зазначав, що на час укладання договору позики ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , яка давала згоду на укладання цього договору, у зв`язку із чим, на думку відповідача, вказаний борг є спільним боргом подружжя. Тому, щонайменше 1/2 частина позичених коштів підлягає стягненню з ОСОБА_4 як дружини позичальника, а інша частина в розмірі 255 000 грн. - зі спадкоємців в межах отриманого ними спадкового майна. За умови рівного розподілу спадкового майна між спадкоємцями ОСОБА_2 повинен був би погасити борг на суму 127 500 грн.

Як вбачається із змісту договору позики цей договір укладено за згодою дружини позичальника - ОСОБА_4 , справжність підпису на заяві якої засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. 21 квітня 2016 року (пункт 13 Договору).

Відповідно до пункту 14 Договору позичальник стверджує, що гроші позичаються ним для власних потреб.

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Зважаючи на викладене, можна дійти висновку, що умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя; перебування позичальника у шлюбі на час виникнення правовідносин позики, як і обізнаність його подружжя про укладення договору позики, не свідчить про згоду на укладення вказаного правочину саме в інтересах сім`ї та само по собі не є підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу.

Відповідач ОСОБА_2 , аргументуючи заперечення проти суми боргу та зазначаючи, що на його думку взяті кошти є спільним боргом подружжя, між тим належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цього не надав, тоді як в силу частини 6 стаття 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, у цій справі, з врахуванням учасників справи, судом не може бути покладено на позивача обов`язок доведення обставин того, що ОСОБА_3 взяті кошти використав та витратив в інтересах сім`ї, оскільки з`ясування таких обставин не є предметом цього спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку ( ч. 5 ст. 261 ЦК України ).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії ( припинення дії ) договору, як з певними моментами ( фактами ), які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України ).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач заявив про застосування позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц).

За договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника ( 21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону №540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, колегія суддів вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню. Відтак, висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим.

У постанову Верховного суду України у справі № 6-33цс15 від 08 квітня 2015 року міститься правовий висновок: "оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК строків пред`явлення вимог (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців".

З огляду на викладене, встановивши відповідно до положень статті 1282 ЦК України наявність боргових зобов`язань спадкодавця, факт прийняття спадщини відповідачем після смерті позичальника ОСОБА_3 , наявність спадкового майна у вигляді нерухомого майна та грошових коштів, вищу вартість успадкованого відповідачем майна, ніж заявлена позивачем до стягнення із нього,не надання відповідачем доказів на спростування того, що вартість спадкового майна не перевищує розмір боргу, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача грошові кошти у розмірі 262 650 грн., з яких 255 000 грн. заборгованість за основним боргу, 7650 грн. 3% річних.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина 2 статті 376 ЦПК України).

За приписами частини 3 статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просив стягнути на його користь витрати по сплаті судового збору та послуг адвоката, а всього 16 627 грн.

Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження надання позивачеві правової допомоги, надано договір №6 про надання правової (адвокатської) допомоги від 24 січня 2021 року, укладений між адвокатом Трушніковим М.М. та позивачем ОСОБА_1 .

За умова цього договору клієнт доручає адвокату, а адвокат приймає на себе обов`язки по представленню прав та інтересів, захисту ОСОБА_1 у Заводському районному суді м. Миколаєва, у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О.О., у відповідності з діючим законодавством України у повному обсязі (пункт 1).

За умовами пункту 2 Договору за виконання адвокатом своїх професійних обов`язків по наданню прав та інтересів, захисту ОСОБА_1 у Заводському районному суді м. Миколаєва, у приватного у приватного нотаріуса миколаївського міського нотаріального округу Хоменко О.О., клієнт сплачує гонорар у розмірі 14000 грн.( т.1 а.с.12-13)

Також, надано ордер серія ВЕ №1031062 від 26 лютого 2021 року на представлення інтересів позивача ОСОБА_1 адвокатом Трушніковим М.М. у Заводському районному суді м. Миколаєва на підставі вищевказаного договору, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №366, яке видане Трушнікову М.М. 24 травня 2005 року.

20 квітня 2021 року ОСОБА_2 у відзиву на позовну заяву зазначав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить в предмет доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інші витрати, пов`язанні із наданням правової допомоги, оформлену в встановленому законом порядку квитанцію до прибуткового касового ордеру тощо. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат. Між тим, будь-якого доказу, що позивач користувався правою допомогою адвоката, що саме до складу цієї правової допомоги входило та витрати дійсно було понесені, до позову не надано.

Згідно з положеннями ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час(ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій ст.141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих заявнику послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем сума правових витрат у розмірі 14000 грн. є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню позивачеві, підлягає зменшенню та відшкодуванню у розмірі 3000 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

За положеннями частин 1,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При розподілі судових витрат колегія приймає до уваги, що при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2626 грн.50 коп. (т.1 а.с. 1), а при зверненні з апеляційною скаргою 3939 грн.50 коп. (т.2 а.с.8а), а всього 6566 грн.25 коп.

Враховуючи задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із сплаченого позивачем судового збору у розмірі 6566 грн.25 коп.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат представника відповідач у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374,376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Красилюка Вадима Андрійовича задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Хоменко Олена Олегівна, про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - 255 000 (двісті п`ятдесят п`ять тисяч) грн. в рахунок погашення боргового зобов`язання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за договорами позики від 21 квітня 2016 року та 7650 (сім тисяч шістсот п`ятдесят) грн. - 3% річних від простроченої суми в рахунок погашення боргового зобов`язання.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції в сумі 6566 ( шість тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн.25 коп. та 3000 (три тисячі) грн. витрат за надання правової допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 23 лютого 2023 року.