ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову посилався на те, що батько позивача ОСОБА_5 25 січня 1973 року отримав ордер № 304631 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського виконавчого комітету Ради депутатів трудящих.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дружина основного квартиронаймача ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

Позивач вказує на те, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, оскільки виїхав за кордон, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 01 жовтня 2020 року щодо перетинання державного кордону України, в якому зазначено, що ОСОБА_3 27 жовтня 2019 року виїхав до Російської Федерації.

Крім того, звертає увагу суду, що між відповідачем на громадянкою Російської Федерації укладено шлюб.

Позивач посилається на те, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі немає, квартирою він не цікавиться, повертатися на постійне місце проживання в Україну наміру не має.

Позивач просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення оскаржив позивача через свого представника, який посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що місцевий суд належним чином не дослідив надані позивачем докази не проживання відповідача у спірній квартирі, надав не вірну правову оцінку обставинам, що мають значення для справи, зокрема виїзду відповідача до Російської Федерації, та укладення шлюбу з громадянкою Російської Федерації, а тому дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі рішення Ленінського виконавчого комітету Ради депутатів трудящих 25 січня 1972 року ОСОБА_5 отримав ордер № 304631 на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї: ОСОБА_5 - основний квартиронаймач, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_7 - донька, ОСОБА_8 - донька, про що свідчить копія ордеру № 304631 від 25 грудня 1972 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 19 липня 2005 року.

Згідно довідки зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 30 жовтня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , 26.09.1958, ОСОБА_3 , 28.06.1984, ОСОБА_4 , 27.05.1983.

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12 жовтня 2020 року № 0.184-26909/0/15-20 ОСОБА_3 27 жовтня 2019 року перетнув державний кордон України (виїхав) через пункт пропуску «Гоптівка».

01 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_9 укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_3 від 01 грудня 2018 року.

Із копії бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина або особи без громадянства в місце перебування від 05 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 повідомив про прибуття в місце прибуття за адресою: АДРЕСА_2 , строк перебування до 03 грудня 2020 року, приймаюча сторона - ОСОБА_9 ..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку про відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт непроживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

При цьому, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

У постанові від 06.09.2022 року у справі №725/5243/19 (провадження № 61-21052св21) Верховний Суд виклав правовий висновок, згядно якого, відповідно до цивільного процесуального закону саме позивач має довести факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У доводах апеляційної скарги представник позивача навів обставини та докази, тотожні тим, що були ним викладені у позовній заяві. Крім того, до суду апеляційної інстанції надано копію відривного талону бланку повідомлення про прибуття громадянина або особи без громадянства в місце перебування від 25.03.2021 року, з якого вбачається продовження тимчасової реєстрації відповідача ОСОБА_3 у закордонній країні.

Проте, вказані докази не заслуговують на увагу суду, оскільки з зазначеної копії відривного талону вбачається, що термін перебування продовжено до 20.06.2021 року, інших доказів на підтвердження відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин.

Оскільки належних та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини позивачем надано не було, зазначене виключає правомірність втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 статті 8 Конвенції.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі, доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов