Справа № 397/657/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.02.2023 смт. Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Івченко П.О.,

за участю: секретаря судового засідання Іваненко Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на свою користь:

- заборгованість по заробітній платі у розмірі 12935,16 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів;

- компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8135,52 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36601,20 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Позовна заява обгрунтована тим, що позивач з 30.07.2015 знаходився у трудових відносинах з філією «Олександрівський райавтодор», яка є відокремленим підрозділом юридичної особи - Дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», згідно наказу № 19 від 30.07.2015, по спеціальності - машиніст котка.

12 квітня 2022 року позивач був звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 10 від 12.04.2022.

Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці позивача.

На момент звільнення позивача відповідач не виплатив заробітну плату за березень 10650,33 грн., квітень 2284,83 грн., загальна заборгованість складає 12935,16грн.

Відповідно до приписів ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Однак в день звільнення позивача 12.04.2022 року, відповідач не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України.

Калькулятор розрахунку компенсації відпустки за один рік позивача складає:

-У підсумку розрахунковий період: 354 (календ. дн.)

-Середньомісячна зарплата: 10 000 грн.

-Середньоденна зарплата: 338, 98 (гривень)

-Сума компенсації відпустки: 8135, 52 (гривень)

Згідно розрахунку позивача, середньоденний заробіток складає 338, 98 грн. на день.

Оскільки позивач звільнений 12.04.2022, а повний розрахунок з ним не проведений як при звільненні, так і на день подачі позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13.04.2022 (перший робочий день підприємства після звільнення позивача) по 03.10.2022 (день подачі позову до суду) за 124 робочих дні, виходячи з середньоденного заробітку у сумі 42 023, 60 грн. (338, 9х124 (кількість робочих днів) = 42 023, 60 грн.).

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки.

Відповідно до розрахунку, позивач має 24 календарних днів не використаної відпустки.

Таким чином, компенсація невикористаної відпустки становить 8135,52 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у сумі 12935,16 грн., компенсація невикористаної відпустки у сумі 8135, 52 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 42 023, 60 грн., а усього 63094,28 грн.

З наданого дочірнім підприємством «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов визнав частково, а саме в розмірі заборгованості по заробітній платі в розмірі 12935,16 грн.

Відносно інших позовних вимог, а саме компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8135, 52 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 42 023, 60 грн. відповідач їх частково не визнає на підставі наступного.

Позивачу під час звільнення не було нараховано компенсацію за невикористану відпустку, оскільки позивач використав всі дні відпустки під час роботи.

Таким чином, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 8135,52 грн. не визнається в повному розмірі, оскільки суперечить вимогам законодаства.

Позивачем наведено, що розмір виплат середнього заробітку за час затримки ним розраховано за період 13.04.2022 03.10.2022, тобто з моменту його звільнення до моменту звернення із позовом до суду.

Долучені до позовної заяви докази свідчать, що звільнений працівник з моменту винесення наказу №3 від 12.04.2022 року був достеменно обізнаний як про факт його звільнення, так і про обов`язок підприємства здійснити остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати.

Попри це, розуміючи обставини справи, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав лише 03.10.2022.

Таким чином, зволікання для вжиття заходів щодо захисту своїх порушених прав протягом п`яти місяців, вочевидь, може розцінюватися як навмисне зволікання з метою стягнення з підприємства не заборгованості по заробітній платі, а стягнення з нього значно більшої суми відшкодування в розмірі середнього заробітку, передбаченого ст.117 КЗпП України.

Крім того, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо зменшення розміру, заявленого працівником, до стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні очевидно вбачається, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача суми середнього заробітку за період затримки у розрахунку підлягають зменшенню з метою забезпечення принципу пропорційності, недопущення дискримінації прав відповідача та порушення основних засад судочинства.

У постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц наведено висновок про застосування норм права, суть якого полягає в тому, що для оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Ставки за кредитами протягом 2022 року коливалась на рівні від 11 до 27% річних, тобто сума, яка підлягає стягненню складає 1186,49 грн.

За наведених обставин, з врахуванням принципів змагальності, рівності, пропорційності, у суду першої інстанції наявні всі правові підстави для зменшення розміру відшкодування, що визначений, виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ,відповідно до статті 117 КЗпП України, до розумного, пропорційного та співмірного розміру, виходячи із того, що філія нараховувала та сплачувала зарплату, здійснювала розрахунок при звільненні тощо.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, на всій території України введено було воєнний стан. Торгово-промислова палата України своїм листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 підтвердила, що військова агресія Російської Федерації проти України з 24.02.2022 до дня її офіційного закінчення є надзвичайною, невідворотною та об`єктивною обставиною для суб`єктів господарської діяльності, чим засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

У зв`язку з вказаною та загальновідомою ситуацією в країні, відповідач фактично не отримує фінансування, робота працівників на підприємстві здійснюється за графіком неповного робочого тижня, а саме: один день на тиждень (в деяких філіях).

Ухвалою суду від 10.10.2022 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків протягом 5 днів з дня вручення ухвали (а.с.10-12).

21.10.2022 позивачем усунуто недоліки, подано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. (а.с.15-16).

Ухвалою суду від 24.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання (а.с.17-18).

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.24).

Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомив (а.с.58).

А тому, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін по справі.

Оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази в їх сукупності, уважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом установлено, що позивач з 30.07.2015 по 12.04.2022 перебував у трудових відносинах з філією «Олександрівський райавтодор», яка є відокремленим підрозділом юридичної особи - Дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с. 6).

Згідно з наказом (розпорядженням) №10 від 12.04.2022 про припинення трудового договору (контракту) позивач звільнений 12.04.2022 з посади машиніст котка за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.45).

З наданої позивачем на підтвердження позовних вимог довідки №19 від 13.09.2022, встановлено, що відповідач - Дочірнє підприємство «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» має заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачем за період з березня 2022 року по квітень 2022 року в сумі 12935,16 грн. (а.с.7).

З наданої відповідачем довідки №110 від 09.11.2022 встановлено, що станом на 09.11.2022 заборгованість із виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 12.04.2021 по 12.04.2022 (0 днів) ОСОБА_1 становить 0,00 грн. та заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 становить 12935,16 грн.(а.с.38).

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне.

Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України «Про оплату праці» та Кодекс законів про працю України.

Так, згідно ст.43 Конституції України кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив,що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Визначення терміну «заробітна плата» надано в Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (ратифікована Україною 30.06.1961), статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці». Під заробітною платою, зокрема, розуміється будь-яка винагорода або заробіток, які обчислюються, як правило, у грошовому виразі, та які роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

При цьому, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використовуються у трудовому законодавстві, є рівнозначними в аспекті прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що на власника або уповноважений ним орган при кожній виплаті заробітної плати покладено обов`язок повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно з ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Як передбачено ст. 116КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що заборгованість із виплати заробітної плати ОСОБА_1 становить 12935,16 грн.

Нарахування відповідачем компенсації за невикористану відпустку не було здійснено по причині використання позивачем всіх днів відпустки, що підтверджується довідкою №110 від 09.11.2022 (а.с.38).

Відтак, вимога позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку не підлягає задоволенню, оскільки є необгрунтованою та не підтвердженою належними доказами, натомість спротостовується довідкою №110 від 09.11.2022, згідно з якою заборгованість із виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 12.04.2021 по 12.04.2022 ОСОБА_1 відсутня.

Суд вбачає порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачу, встановлених ст. 115,116 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» та наявність заборгованості з виплати заробітної плати.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 12935,16 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, яка враховується судом відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, зазначено, щоз урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, є підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 цього Порядку середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року у справі № 643/14838/16-ц (провадження № 61-25535св18) при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось з 12.04.2022, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2022.

Відповідно до довідки про доходи від 23.11.2022 №141, виданої начальником філії «Олександрівський райавтодор» заробітна плата позивача за лютий 2022 року становить 6444,51 грн., за березень 2022 року 13396,65 (а.с.44).

Кількість робочих днів у лютому 20.

Кількість робочих днів у березні 22.

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 472,41 грн.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.6 ст.6 Закону України № 2136-IX від 15.03.2022 « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми ст.73 КЗпП України (щодо встановлення святкових і неробочих днів).

Таким чином, кількість робочих днів у квітні 2022 року ( з 13.04.2022 - наступного робочого дня після звільнення) 13 днів, у травні 2022 року 22 дні, у червні 2022 року 22 дні, у липні 2022 року 21 день, у серпні 2022 року 23 дні, у вересні 2022 року 22 дні, у жовтні 2022 року 9 днів ( по 13.10.2022 включно) .

Тобто, загальна кількість робочих днів за період з квітня по жовтень 2022 року становить 132 дні.

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2022 (наступного робочого дня після звільнення) по 13.10.2022 (граничний шестимісячний строк стягнення даного виду виплати) становить 62358,12 грн. (132 робочих дні х 472,41 грн.).

Проте, позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36601,20 грн., посилаючись на свій розрахунок, де середньоденна заробітна плата становить 338,98 грн.

Суд не погоджується з обрахунками середнього заробітку, які здійснені позивачем у позовній заяві, однак оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36601,20 грн.

Доводи відповідача щодо зловживання позивачем своїми правами суд вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем не був проведений при звільненні (тобто 12.04.2022), то він обґрунтовано заявив вимогу про стягнення з відповідача передбаченого статтею 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.04.2022 по 03.10.2022 (день подачі позову до суду), що не є більшим як за шість місяців для даного виду виплат.

Також не заслуговують на увагу аргументи відповідача щодо наявності підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом наведеної правової норми, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення (але не більш як за шість місяців), якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

При розгляді справи суд не вбачає підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вимоги в частині стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню.

Посилання представника відповідача на лист Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, яким військову агресію РФ проти України, що стало підставою для введення воєнного стану на території України з 05.00 год 24 лютого 2022 року визнано форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), суд не може врахувати, як правову підставу для зменшення розміру суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

На підтвердження настання форс-мажорних обставин Державним підприємством обслуговування повітряного руху України надано до суду лист Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

Отже, роботодавцю необхідно було довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Оскільки роботодавець не довів, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, то, відповідно, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що роботодавець не виплатив належні при звільнені працівникові суми, а саме заробітну плату, тому відповідно до статті 117 КЗпП України він повинен компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, станом на дату подання позовної заяви до суду позивач мав сплати судовий збір за дві вимоги майнового характеру, тобто в даному випадку (992,40 грн. +992,40 грн.) 1984,80 грн.

Оскільки позивач при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору, а вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку не підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 992, 40 грн. (за вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі).

Також, згідно зі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп. ( а.с.16).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. 141, 259, 264-265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 12935 (дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень 16 (шістнадцять) копійок, з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36601 (тридцять шість тисяч шістсот одну) гривню 20 (двадцять) копійок, з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 ( сорок) копійок.

Стягнути з дочірнього підприємства «Кіровоградський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

Рішення суду у частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Кропивницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: Дочірнє підприємство «Кіровоградський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», місце знаходження: 25015, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Полтавська, 38, .

Суддя: П.О.Івченко