Номер провадження: 22-ц/813/1371/23
Справа № 522/3786/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрації речового права

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви із зміненими підставами позову, просила суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової В.І. від 21.11.2018 р. № 44162015 про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Одеси на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрації речового права відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі , яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу, Державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахова В.І., посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В судове засідання, призначене на 02.03.2023 року та проведеному в режимі відеоконференції з`явилися: представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представник ОМР Лєбєдєва Д.Ф.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 167211 від 14.03.2002 р. квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 .

Того ж дня, 14.03.2002 р., управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис за № 3122 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина щодо усього належного йому майна.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. у справі №522/11740/14-ц було задоволено заяву ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту. Визнано факт, що ОСОБА_4 проживав разом із ОСОБА_3 однією сім`єю з 2006 року та визнано ОСОБА_4 спадкоємцем четвертої черги за законом після померлого ОСОБА_3

12 листопада 2014 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. видав ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 5805.

Проте, в подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 р. у справі № 522/11740/14-ц було задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20.06.2018 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 р. було скасовано в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 , а заява ОСОБА_4 була залишена без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_4 право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

09 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., р/н 5-123, на підставі якого квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_5 .

Того ж дня, 09.02.2015 р., державний нотаріус Назарчук Н.М. прийняла рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на зазначену квартиру (індексний номер: 19206186).

07 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., р/н 5-485, на підставі якого власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_1 .

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.04.2015 р., індексний номер 20569592, було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. у справі № 522/11473/15-ц було задоволено позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 листопада 2014 року на квартиру АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком ЄС., зареєстроване в реєстрі № 5805. Визнано договір дарування, укладений між ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , серія та номер: 5-123, від 09.02.2015 р., посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., недійсним. Визнано договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , серія та номер: 5-485 від 07.04.2015 р., посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., недійсним. Поновлено строк на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерло. Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною. Передано зазначену квартиру у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Скасовано рішення державного нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 20569592 від 07.04.2015 р, на підставі якого зареєстроване право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. у справі № 522/11473/15-ц було залишено без змін.

Після набрання законної сили зазначеним рішенням державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахова В.І. внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та прийняла рішення від 21.11.2018 р. з індексним номером 44162015 про державну реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на зазначену квартиру.

В подальшому постановою Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі №522/11473/15-ц було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частині задоволення позовних вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину змінено та викладено резолютивну частину в такій редакції: «Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2014 р., видане ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстроване у реєстрі за № 5805». Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частині визнання недійсними договорів дарування від 09.02.2015 р. та купівлі-продажу від 07.04.2015 р. та в частині скасування рішення державного нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. від 07.04.2015 р. № 20569592 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 скасоване та ухвалено нове рішення в цих частинах про відмову у задоволенні позову. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частинах поновлення строку на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою та передачі у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартири АДРЕСА_1 залишено без змін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позовні вимоги про визнання рішення Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової В.І. не є належним та ефективним способом захисту з боку ОСОБА_1 , яка не є власником зазначеної квартири, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування вищевказаного рішення державного реєстратора.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Судовим розглядом справи встановлено, що постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року по цивільній справі №522/11473/15 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. про скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання майна відумерлою спадщиною, передачу у власність майна, скасувати рішення державного нотаріуса, суд дійшов висновку про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 , виходячи із суті заявленої прокурором вимоги, яка зводиться до того, що ОСОБА_4 незаконно отримав свідоцтво про право на спадщину.

У вищезазначений постанові Верховним судом зазначено, що: «виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням.

Установивши, що після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини, крім ОСОБА_4 , ніхто не звертався, а квартира АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкована ОСОБА_4 на підставі судового рішення ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про витребування цієї квартири шляхом передачі у власність територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, оскільки вона вибула із власності органу місцевого самоврядування поза його волею.

Верховний суд зазначає, що після першого правочину (договору дарування) квартири ще раз змінився її набувач. Таким чином, вимога прокурора про витребовування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору».

Також у висновках за результатами розгляду касаційної скарги, Верховний Суд зазначив, що: «установивши відсутність спадкоємців ОСОБА_3 за заповітом і за законом та право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 , є ОСОБА_6 (відумерла спадщина), що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже суди, дійшли правильного висновку про те, що квартира, є відумерлою спадщиною, а прокурор має право в інтересах держави витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України, із передачею квартири у власність територіальної громади, оскільки у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ніхто не звертався, а судове рішення, на підставі якого ОСОБА_4 визнано спадкоємцем четвертої черги скасовано».

У п. 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16, п. 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2811.2018 р. по справі № 504/2864/13-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 р. по справі № 522/12901/17-ц висловлено правову позицію, згідно з якою власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом.

Як встановлено судом, у даній справі позивач ОСОБА_1 оспорює рішення державного реєстратора Бахової В.І. від 21.11.2018 р. № 44162015 про реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 .

У доводах апеляційної скарги представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 набула право власності на цю квартиру на підставі договору купівлі продажу від 07.04.2015 року, який не визнавався недійсним.

Однак, зазначені доводи є неспроможними, з огляду на те, що постановою Верховного суду від 20.05.2020 року по справі №522/11473/15-ц визнано право власності на зазначену квартиру за Одеською міською радою та це рішення є правовстановлюючим документом, тому Одеська міська рада є власником, незалежно від того, чи визнано недійсним правочин, за яким раніше набула право власності на квартиру ОСОБА_1 чи ні.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на час розгляду судами справи №522/11473/15-ц ОСОБА_1 мала зареєстроване право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , жодним чином не спростовують правильний висновок суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання рішення Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової В.І. не є належним та ефективним способом захисту, з урахуванням визнання права власності на спірну квартиру за Одеською міською радоюпостановою Верховного суду від 20.05.2020 року.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Саме такі правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 06 квітня 2021 року у справі № 910/1001/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Решта аргументів апеляційної скарги також не свідчать про помилковість оскаржуваного рішення, а тому апеляційним судом відхиляються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію речового права залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.03.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова