ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/530/22
Провадження № 2/362/399/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2023 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участю секретаря Берковської Д.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без фіксування технічними засобами в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Об?єкт» про стягнення заробітної плати та середнього розрахунку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася досуду з позовомдоТовариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Об?єкт» (далі ТОВ «Буд-Об?єкт»), у якому просила:

- стягнути з ТОВ «Буд-Об?єкт» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 20.08.2019 року по 30.06.2021 року в розмірі 173 562,43 грн;

- стягнути з ТОВ «Буд-Об?єкт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 66 345,99 грн;

- стягнути з ТОВ «Буд-Об?єкт» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн;

- допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення заробітної плати за один місяць.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 20.08.2019 року позивач був прийнятий на посаду головного механіка в ТОВ «Буд-Об?єкт». 30.06.2021 року ОСОБА_1 звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

За час роботи в ТОВ «Буд-Об?єкт» відповідач сплачував заробітну плату не повністю, із затримками. За весь період роботи відповідач сплатив позивачу 36 202,89 грн, хоча при прийнятті на роботу обумовлювалась зовсім інша сума заробітної плати.

Так, згідно з Індивідуальних відомостей про застраховану особу, що надав Пенсійний фонд України, відповідач зазначав суму заробітної плати, яка начебто виплачувалась, зокрема, за період з серпня 2019 року - червень 2021 року, загальна сума складає 209 764,32 грн.

Проте, станом на час подання даного позову відповідач сплатив 36 202,89 грн, що підтверджується випискою із банківського рахунку.

02.12.2021 року позивач надіслав відповідачу досудову претензію щодо сплати грошових коштів, але відповіді на свою претензію не отримав.

Отже вважала, що відповідач повинен доплатити позивачу 173 562,43 грн (209 764,32 грн - 36 202,89 грн = 173 562,43 грн).

Також вказувала, що в зв?язку із затримкою відповідачем виплат позивачу наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до Довідки з Пенсійного фонду України Форма ОК-5 середньоденний розрахунок заробітку позивача за попередні 2 місяці складає: 10 286,26 +10 286,26 (18+22) = 514,31 грн.

Таким чином, за період затримки розрахунку з липня 2021 року - грудень 2021 року, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 66 345,99 грн.

Крім того,зазначала, що дії відповідача щодопорушення трудових прав позивача призвели до моральних страждань та інших негативних наслідків. Позивач постійно знаходиться у пригніченому стані, втратив спокій, самопочуття та психологічний стан погіршився; він вимушений витрачати час на те, щоб поновити свої порушені права.

Безпідставне порушення прав завдає позивачу моральної шкоди, яка полягає в нехтуванні його законних трудових прав на належну оплату праці, на отримання належної вихідної допомоги у зв`язку із звільненням; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій роботодавця, у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводить до вчинення ним протиправних дій (бездіяльності), які відповідач дозволяє собі здійснювати по відношенню до позивача.

З урахуванням ступеню протиправності дій відповідача та його безпосередньої вини, моральну шкоду позивач оцінює у 10 000 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2022 рокуприйнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в даній цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.85).

Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2022 року задоволено клопотанням представника позивача адвоката Гостєвої К.М. про витребування доказів у даній справі та витребувано у ТОВ «Буд-Об?єкт» належним чином завірені копії відповідних документів (а.с. 94).

Витребувані матеріали до початку розгляду справи до суду не надходили.

У судове засідання позивач не з?явився, про слухання справи повідомлений належним чином, подав заяву з проханням справу розглянути у його відсутності та позов задовольнити (а.с. 92).

Відповідача у судове засідання не з?явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, витребувані матеріали суду не надіслав, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не подавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши зібрані у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке грунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права,суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з копією наказу ТОВ «Буд-Об?єкт» від 19 серпня 2019 року №19/08/19-К-1 ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду головного механіка ТОВ «Буд-Об?єкт» з 20 серпня 2019 року з посадовим окладом 5 000 грн з випробувальним терміном три місяці (а.с. 12).

Згідно з копією наказу ТОВ «Буд-Об?єкт» від 30 червня 2021 року № 30/06/21-К-44 ОСОБА_1 звільнено 30 червня 2021 року за угодою сторін, на підставі п.1 чт. 36 КЗпП України. Також у наказі зазначено виплатити компенсацію 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 13).

Факт перебування позивача у трудових відносинах з ТОВ «Буд-Об?єкт» з 20 серпня 2019 року до 30 червня 2021 року також підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8-11).

На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платів сумі 173 562,43 грн, позивач надавсуду Індивідуальні відомості про застраховану особуз Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка з Пенсійного фонду України Форма ОК-5 від 25.11.2021 року) (а.с. 29-34).

Разом з цим, позивач надав суду копію претензії та накладних, зі змісту яких вбачається, що 03.12.2021 року позивач надіслав відповідачу претензію з проханням негайно сплатити заборгованість з заробітної плати, яка станом на 02 грудня 2021 року становить 173 962,19 грн, недоплачених за фактичний час роботи до моменту звільнення, а саме за період з серпня 2019 року по 30 червня 2021 року та компенсацію втрати частини заробітної плати в зв?язку з затримкою термінів її виплати (а.с. 14-16).

Зі змісту вказаної претензії вбачається, що позивач також просив відповідача надати довідку щодо належних (виплачених та таких, що підлягають виплаті) сум заробітної плати щомісячно, починаючи з серпня 2019 року до дати звільнення, перерахувати суму, що належить йому при звільненні грошовим переказом за його адресою включаючи середньомісячну заробітну плату до фактичного розрахунку та надати довідку про середній заробіток за період роботи.

Крім того, позивач надав виписки АТ КБ «Приватбанк» від 26.11.2021 року за його картковим рахунком за період з 27.09.2019 року по 20.08.2021 року щодо надходження коштів на його рахунок від відповідача (а.с. 25-28).

З вказаних виписок вбачається, що з 27.09.2019 року по 20.08.2021 року відповідачем здійснювались перерахування грошових коштів позивачу. Як зазначено в описі вказаних виписок, перерахування відповідачем коштів позивачу здійснювалось як заробітна плата так і безготівкове поповнення,позивач отримав від відповідача за вказаний період кошти на загальну суму 462 866,03 грн.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 ст. 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Тобто, згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у позові позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 20.08.2019 року по 30.06.2021 року в розмірі 173 562,43 грн.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі, яку на думку позивача, відповідач повинен доплатити, позивачнадав суду Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка з Пенсійного фонду України Форма ОК-5 від 25.11.2021 року) та виписки АТ КБ «Приватбанк» за його картковим рахунком за період з 27.09.2019 року по 20.08.2021 року щодо надходження коштів на його рахунок від відповідача (а.с. 25-34).

Посилаючись на вказані докази позивач зазначав, що на час звернення з позовом до суду заборгованість відповідача перед нимпо заробітній платі становила 173 562,43 грн.

Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка Пенсійного фонду України Форма ОК-5від 25.11.2021 року), які надав суду позивач на підтвердження заявленої у позовісуми заборгованості по заробітній платі, містять лише звітні дані про загальну суму нарахувань і не містять даних стосовно структури заробітної плати, також зазначені в них суми нарахувань не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування`сплачуються із зазначених сум.

У зв`язку з наведеним, надані позивачем Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка Пенсійного фонду України Форма ОК-5від 25.11.2021 року) не можуть слугувати належним та допустимим доказом зазначеної позивачем суми заборгованості по заробітній платі.

Надані позивачем виписки АТ КБ «Приватбанк» від 26.11.2021 року за його картковим рахунком щодо надходження коштів на його рахунок від відповідача свідчать про те, що за період з 27.09.2019 року по 20.08.2021 року позивач отримав від відповідача грошові кошти на загальну суму 462 866,03 грн, яка виходячи з посадового окладу позивача 5000 грн значно перевищує суму, що підлягала для нарахування та виплати заробітної плати позивачу за вказаний період.

Інших доказівна підтвердження належних позивачу сум, тобто на отримання яких він має правозгідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, позивач суду не надав.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2022 року за клопотанням представника позивача адвоката Гостєвої К.М. витребувано у відповідача довідку щодо належних (виплачених та таких, що підлягають виплаті) сум заробітної плати помісячно, починаючи з серпня 2019 року до дати звільнення; довідку щодо суми компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки в кількості 12 календарних днів (за період з 20.08.2019 року по 30.06.2021 року); копію наказів про прийняття на роботу та звільнення позивача; довідку про фактично нараховану заробітну плату та фактично виплачену заробітну плату; розрахунок сум вихідної допомоги при звільненні.

Однак, відповідач витребувані матеріали суду не надіслав.

Крім того, відповідач до суду не з?являється, причини неявки суду невідомі, заяви та клопотання до суду не подавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Отже, вказані обставини унеможливлюють встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявності заявленої у позові суми заборгованості по заробітній платі,і судом не встановлено, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 173 562,43 грн заборгованості по заробітній платі за період з 20.08.2019 року по 30.06.2021 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 66 345,99 грн, то зазначені вимоги також не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Негативні для підприємства, установи, організації наслідки невиконання вказаних у ст. 116 КЗпП України вимог передбачені у ст. 117 цього Кодексу.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, позивач у позові просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 66 345,99 грн.

Належних та допустимих доказів того, що позивач мав право згідно з умовами трудового договору, укладеного з відповідачем, на отримання заявлених у позові до відповідача сум, а вони не були йому виплачені відповідачем, та/або що належні позивачу суми відповідач виплачував з затримками, позивачсуду не надав, і судом такого не встановлено.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, відсутні.

Одночасно, слід зазначити, що наведений в позові розрахунок середнього заробіткув розмірі 66 345,99 грн, що ґрунтується на даних з Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка Пенсійного фонду України від 29.10.2020 року), які не містять даних стосовно структури заробітної плати, також зазначені в них суми нарахувань не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплачуються із зазначених сум, не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України, що підтверджує середню заробітну плату позивача за останні два місяці роботи.

Крім, позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

У зв?язку з тим, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку в задоволенні яких відмовлено, то ця позовна вимога також задоволенню не підлягають.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 4, 94, 97, 116, 117 КЗпП України, статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 273, 274-279 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Буд-Об?єкт» про стягнення заробітної плати та середнього розрахунку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко