Справа № 944/5494/20 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/2187/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року в складі судді Поворозника Д.Б. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва недійсними,-

встановив:

В провадженні Яворівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва недійсними.

Оскаржуваною ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про застосування заходів процесуального примусу задоволено частково.

Стягнуто в дохід державного бюджету з ОСОБА_2 штраф в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2481 гривень 00 копійок.

Роз`яснено ОСОБА_2 , що відповідно до ч. 6 ст. 148 Цивільного процесуального кодексу України суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

Ухвалу суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , вважає, що ухвала підлягає скасуванню, оскільки постановлена з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що подала відзив на позовну заяву із доданими до нього документами, реалізовуючи свої права, подавала різного роду клопотання, у розгляді даної справи неодноразово брав участь її представник, який надавав пояснення та заперечення стосовно позову.

Таким чином, висловила свою позицію у справі та сприяла своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Вважає, що добросовісно реалізовувала свої права та жодного разу не мало місце невиконання законних вимог суду.

При цьому, покликаючись на норми процесуального права зазначає, що ненадання відзиву чи будь яких доказів відповідачем є його власним ризиком та не може розглядатися як зловживання процесуальними правами.

Також зазначає, що про судове засідання, призначене на 09.03.2022 їй було відомо, однак зважаючи на воєнний стан, подала клопотання про відкладення розгляду справи.

У подальшому, не отримуючи кореспонденції із суду, звернулася із клопотанням про надання інформації щодо руху справи, що на її думку стало підставою постановлення оскаржуваної ухвали.

Разом з цим, зазначаючи практику Європейського суду з прав людини, звертає увагу, що саме на суд покладається обов`язок повідомити учасника справи про дату, час і місце судового засідання, тому висновки суду про те, що ОСОБА_2 подала формальне клопотання, а такі дії містять непропорційне використання процесуальних прав всупереч легітимній меті та свідчать про недобросовісність дій, не відповідають обставинам справи.

Вважає некоректним посилання суду на висновки, які викладені в ухвалі Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 707/1491/21 та постанові від 11 листопада 2019 року, справа № 337/474/14, оскільки обставини у цих справах не є схожими.

Крім цього, провадження у даній справі № 944/5494/20 відкрито 21.12.2020, відтак починаючи з моменту відкриття провадження і до постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_2 не змінювала своє місце проживання, тому не порушила вимоги ч. 1 ст. 131 ЦПК України. Просить скасувати ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року в частині стягнення в дохід державного бюджету з ОСОБА_2 штрафу у розмірі 2481,00 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, просила оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що ознаками зловживання процесуальними правами є недобросовісність, нечесність, відсутність відкритості поведінки, відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин, а основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Суд звернув увагу, що відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Піцикевич В.В. неодноразово подавали до суду клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав, зазначаючи, при цьому, що ОСОБА_2 має намір подати додаткові пояснення та клопотання.

Разом з цим, з часу подання відзиву на позовну заяву (отримано судом 09 березня 2021 року), ОСОБА_2 не прибула в жодне судове засідання та не подала суду жодних додаткових пояснень і доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, а також будь-яких клопотань, спрямованих на всебічне, повне та об`єктивне встановлення всіх обставин справи, як і її представник адвокат Піцикевич В.В.

Покликаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не надала інформації щодо конкретної земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництва, щодо яких вона укладала з ОСОБА_3 попередній договір купівлі-продажу від 01 грудня 2016 року, а також про земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва, щодо яких вона уклала оскаржувані договори купівлі-продажу із ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що такі дії є невиконанням відповідачем встановленого процесуальним законом обов`язку сприяти суду своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Також суд зазначив, що ОСОБА_2 , маючи право та реальну можливість отримати оперативно та в передбаченому законодавством порядку інформацію щодо місце, дату і час судового засідання, з незрозумілих причин не скористалася таким правом, а подала формальне клопотання про повідомлення її про судове засідання, що спрямовано на формальне та непропорційне використання процесуальних прав всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, а також свідчить про недобросовісність дій, їх умисний характер та завідому несумлінність.

Крім цього, суд встановив, що ОСОБА_3 подала до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яка була передана за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова (справа № 462/385/22), із справи відомо про те, що ОСОБА_2 змінила місце реєстрації, однак всупереч вимогам процесуального закону не повідомила про це суд.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_2 є недобросовісними, несумлінними та виключно формальним користуванням своїми процесуальними правами, тому дійшов висновку про обґрунтованість клопотання представника позивача ОСОБА_1 та наявність правових і фактичних підстав для застосування до відповідача ОСОБА_2 заходу процесуального примусу у виді штрафу, однак з метою спонукання відповідачку до добросовісного користування процесуальними правами та належного виконання процесуальних обов`язків, суд дійшов висновку про необхідність застосування заходів процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2481,00 грн., а не три розміри прожиткового мінімуму, як просила представник позивача.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша ст. 2 ЦПК України.

Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із засад (принципипів) цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України).

Цивільний процесуальний кодекс України зобов`язує суд вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

Пунктом 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати інші процесуальні обов`язки визначені законом або судом.

Зокрема, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строк, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (ч. 2 ст.43 ЦПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 43 ЦПК України у випадку невиконання учасником справи його обов`язків, суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Частиною другою статті 44 ЦПК України визначений перелік дій сторони, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами, зокрема, вчинення аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали (ч. 7 ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 84 ЦПК України, у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Статтею 143 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 148 ЦПК України визначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0.3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1)невиконання процесуальних обов`язків, зокрема, ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2)зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3)неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4)невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений строк; 5)порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

Частиною другою статті 148 ЦПК України передбачено, що у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали суду про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 148 ЦПК).

Відповідно до ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Таким чином, у разі постановлення судом ухвали про застосування заходів процесуального примусу до учасника справи у виді стягнення штрафу за невиконання процесуальних обов`язків, суд повинен мотивувати у своїй ухвалі, яким чином відповідні дії учасника справи свідчать про недобросовісність виконання ним процесуальних обов`язків чи створюють протиправні перешкоди у здійсненні судочинства.

Колегія суддів виходить з того, що предметом даного апеляційного перегляду є виключно процесуальне питання стосовно підставності застосування судом до учасника справи заходів процесуального примусу, наявності у діях останнього зловживання процесуальними правами, відтак будь які доводи апеляційної скарги стосовно суті спірних правовідносин, колегія суддів до уваги не приймає.

Разом з цим, колегія суддів безумовно виходить із того, що учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, зокрема повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Так, ст. 131 ЦПК України визначає обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання.

Зокрема, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Із виділених матеріалів цивільної справи № 944/5494/20, які були надіслані судом першої інстанції для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року вбачається, що звертаючись до суду із клопотання про надання інформації про рух справи, відповідачка ОСОБА_2 зазначила свою адресу, тобто своє місцезнаходження під час провадження справи.

Іншими словами відповідачка ОСОБА_2 повідомила суду адресу на яку бажає отримати відповідь чи на яку суд може відправити відповідну кореспонденцію (судову повістку).

При цьому, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції жодним чином не зазначає про надіслання відповідачці поштової кореспонденції, яку б остання відмовлялася отримувати чи така поверталася б з інших причин на адресу суду без вручення адресату, що могло свідчити про відповідні зловживання сторони.

Поряд з цим, такі обставини навіть з врахуванням того, що відповідне місце знаходження відповідачки не відповідає місцю її реєстрації, не можуть вважатися зловживанням процесуальними правами чи суперечити ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Крім цього, як зазначає відповідачка, з часу відкриття провадження у справі і до постановлення оскаржуваної ухвали, не змінювала своє місце проживання.

Зокрема, адреса, яка зазначена у клопотанні від 21.06.2022, підтверджена відповідачкою і в апеляційній скарзі від 24.08.2022.

Таку ж адресу зазначено представником позивача і у клопотанні про застосування заходів процесуального примусу, де серед іншого зазначено і мобільний номер телефону відповідачки, який останньою підтверджений в апеляційній скарзі.

Наведене також свідчить про те, що і позивач як сторона спору мала та має контакт із відповідачкою ОСОБА_2 .

При цьому, власне подання відповідного клопотання стороною спору, яке зводиться до повідомлення їй стану розгляду справи, її руху у суду, жодним чином не може розцінюватися судом, як зловживання процесуальним правом чи формальне та непропорційне використання процесуальних прав всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, а також про недобросовісність дій, їх умисний характер та завідому несумлінність, як про це зазначив суд першої інстанції.

Більше того, учасник справи має абсолютне право на повідомлення його про час та місце розгляду його справи, оскільки ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи, що напряму кореспондується із обов`язком суду повідомити учасників справи, у відповідний спосіб про таке (ст. 128-130 ЦПК України).

Що стосується неподання відповідачкою доказів, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 83 ЦПК України врегульовує питання подання доказів, де у ч. 3 зазначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Також у цій статті зазначено наслідки неподання доказів у відповідний строк.

Відзив на позовною заяву є заявою по суті справи (ч. 2 ст. 174 ЦПК України).

При цьому, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Іншими словами відсутність чи неподання відзиву, за відповідних обставин, не перешкоджає суду здійснювати розгляд справи та аж ніяк не може визнаватися зловживання процесуальними права, оскільки не є обов`язком учасника справи, а власне його правом.

Поряд з цим, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції визнає факт подання ОСОБА_2 відзиву та висловлення у такому свого відношення нею до заявлених вимог, тобто здійснення останньою свого права на відзив, а відтак повідомлення суду своєї позиції щодо предмету спору.

У цьому контексті колегія суддів також звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловив позицію, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Зазначені обставини, а також норми процесуального права залишилися поза увагою сторони позивача та неналежно оцінені судом першої інстанції, що мало наслідком постановлення помилкової ухвали.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були проведені без затримок та були ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігали неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі і це є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», пункт 24, рішення від 20 січня 2011 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня 2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення від 30 листопада 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для вирішення відповідного питання, порушенні норм процесуального права, тому підлягає скасуванню із постановленням нового рішення про відмову у задоволенні клопотання про застосування заходів процесуального примусу, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та необхідність задоволення такої.

Відповідно до ч. 4 ст. 148 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 148, 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 22 червня 2022 року скасувати.

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про застосування заходів процесуального примусу у виді штрафу до відповідачки ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку не оскаржується

Повний текст постанови складений 15 лютого 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк