Справа №295/245/23
13.02.2023 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира
в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.
при секретарі Заріцькому О.Ю.
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-
Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між позивачем та відповідачем від 18 липня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М.
В обгрунтування вимог зазначає, що відповідач, яка є донькою позивача, тривалий час проживає в Російській Федерації. В 2001 році відповідач приїхала до м. Житомира та запропонувала укласти договір довічного утримання.
При цьому, 18.07.2001 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. посвідчено договір дарування спірної квартири, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Позивач вказує, що в мету укладеного договору покладала обов`язок відповідача здійснювати утримання квартири, а про дійсну правову природу вчиненого договору дізналась лише після звернення із вимогами про розірвання договору довічного утримання.
Посилаючись на положення ст. 229 ЦК України, яка визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. за реєстровим № 4386.
Судом встановлено наступні обставини.
Між сторонами 18.07.2001 року укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. за реєстровим № 4386.
За змістом договору ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У відповідності до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення...
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину».
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог про визнання договору недійсним, суд, керуючись внутрішнім переконанням, надає оцінку доказам в розрізі їх належності, достатності, взаємного зв`язку і доповнення.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
У виниклому спорі слід звернути увагу, що на час вчинення договору відчужувачу ОСОБА_1 виповнилось 62 роки, особа проживала самостійно, що дійсно могло покликати потребу у сторонній матеріальні допомозі, в тому числі на утримання нерухомого майна.
Про домовленість щодо прийняття участі в утриманні майна можна дійти висновку із тлумачення змісту договору дарування, відповідно до якого обдарована приймає участь відповідно до зайнятої площі у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі капітальним всього будинку, утриманням прибудинкової території.
Зі встановлених судом обставин, які підтверджено поясненнями допитах у судовому засіданні свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 слідує, що обдарована, набувши у власність спірне майно, фактично у квартиру не заселялась, обов`язки, пов`язані із утриманням належного на праві власності майна, не виконує.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про направленість внутрішнього волевиявлення позивача ОСОБА_1 , яка виступила дарувальником за оспорюваним договором, на фактичне задоволення попиту в утриманні, що є належним предметом саме за договором довічного утримання, відносини якого направлені на передачу однією стороною (відчужувачем) другій стороні (набувачеві) у власність житлового будинку, квартири або їх частини, іншого нерухомого майна або рухомого майно, яке має значну цінність, взамін зобов`язання набувача забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідачем не надано будь-яких заперечень з приводу заявлених позивачем вимог, а тому, з урахуванням вищенаведеного, а також керуючись принципом змагальності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд,-
Визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М. за реєстровим № 4386.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне рішення суду буде виготовлене 17.02.2023 року.

Учасники:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач:

ОСОБА_2 ,

Місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Д.М.Лєдньов