Провадження № 2/947/862/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та звернення стягнення на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Одеси 24.11.2022 року звернулась ОСОБА_1 із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики без номеру від 27.08.2004 рок у розмірі 410 790,00 грн.. а також звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , в якості погашення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані не виконанням відповідачем позичальником, взятих на себе зобов`язань по поверненню в строк до 27.08.2020 року отриманих у борг коштів, та наявність зазначених у договорі наслідків не виконання зобов`язань у вигляді згоди позичальника на передачу свого майна ( вищевказаної квартири ) позикодавцю.

Від позивача надана заява про розгляд справи за її відсутністю.

Відповідач, ознайомившись із матеріалами справи, надав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутністю.

Як встановлено судом згідно договору позики, копія якого надана до позову та наявність якого не заперечується відповідачем, 27.08.2004 року ОСОБА_1 , як позикодавець, та ОСОБА_2 , як позичальник, уклали письмову угоду про те, що позичальник отримав грошові кошти у розмірі 15000 доларів США що за курсом на 27.08.2004 року складає 79 680,00 грн., та зобов`язався в строк не пізніше 27.08.2020 року повернути кошти у грошовій одиниці гривні , еквівалентну 15 000 доларам США на день повернення ( п. 1,1, 1.2, 1.5, 3.1 Договору (а/с 7).

Пунктом 5.2 Договору сторони узгодили, що у разі невиконання позичальником обов`язків за цім договором позикодавець має право звернути стягнення на майно позичальника квартиру АДРЕСА_1 ( включаючи, але не обмежуючись ) для примусової реалізації. Пунктом 5.3 Договору визначено, що позичальник дає свою згоду та гарантує передачу вказаної квартири у власність позикодавця або іншої особи за пропонуванням позикодавцем в якості погашення суми позики.

Окремою розпискою від 27.08.2004 року ОСОБА_2 підтвердив факт отримання суми позики у розмірі 15 000 доларів США ( а/с 9 ).

Згідно письмової вимоги від 01.05.2021 року ОСОБА_1 пропонує повернути позику у вигляді суми еквівалентної 15000 доларів США в гривневому еквіваленті, яка на момент вимоги складає 410 790,00 гривень, та повідомляє що у разі невиконання вимог буде вимушена звернутись до суду для стягнення заборгованості або передачу майна ( а/с 12).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Велика Палата Верховного Суду 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 визначила наступне:

« Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини пов`язані з стягнення заборгованості за договором позики врегульовано Цивільним кодексом України ( далі ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Враховуючи встановлені судом обставини, яки визнаються сторонами, суд приходить до висновку про наявність у ОСОБА_2 грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням вимог договору позики від 27.08.2004 року.

Враховуючи зміст договору та з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, суд приходить до висновку що сторонами була узгоджена валюта повернення грошових коштів у вигляді української гривні, тому стягненню підлягає саме 410 790 грн.

Що стосується позовних вимог про звернення стягнення на квартиру, суд вважає що дані вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

У частині першій статті 574 ЦК України вказано, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом ( ч.1 ст. 577 ЦК України).

Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (частини перша, друга статті 583 ЦК України).

У договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (стаття 584 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном, та має спеціальне регулювання не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом № 2654-ХІІ, а й Законом України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV).

Однак у даному випадку договір позики від 27.08.2004 року, в якому передбачена застава нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, та відсутній будь який окремий договір стосовно застави нерухомого майна.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку що зазначений у договорі позики спосіб забезпечення виконання грошового зобов`язання у вигляді права позикодавцю отримувати в якості погашення заборгованості нерухоме майно, яке належить позичальнику, не може бути прийнято як узгоджена сторонами договору застава нерухомого майна ( іпотека ) а тому одночасне звернення стягнення грошової суми та звернення стягнення на майно боржника є передчасним , так як відповідне стягнення потребує окремого порядку у порядку виконання рішення суду у випадку неможливості його виконання в інший спосіб.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 200,258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (1974 р.н, ІПН НОМЕР_1 паспорт серії НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (1967 р.н., ІПН НОМЕР_3 АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 ) про стягнення боргу та звернення стягнення на нерухоме майно- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (1967 р.н., ІПН НОМЕР_3 АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (1974 р.н, ІПН НОМЕР_1 паспорт серії НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики без номеру від 27.08.2004 рок у розмірі 410 790,00 ( чотириста десять тисяч сімсот дев`яносто грн. 00 коп.) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 23.02.23 року.

Суддя Луняченко В. О.