№ 207/2548/21
№ 2/207/35/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Подобєд О.К. при секретарі: Пильовій І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законний представник відповідача: ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про припинення сервітуту , -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , законний представник відповідача: ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про припинення сервітуту, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 12.02.2021 року. У квартирі зареєстровано три особи, серед яких дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не проживає з 2014 року. Батьками дитини є ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_3 , вона є бабусею дитини. Дитина проживає з матір`ю ОСОБА_3 , просить позовну заяву задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_5 надав заяву з проханням справу розглядати за їх відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, надала відзив в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що син в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання, вважає що неефективно обрано спосіб захисту.

Представник служби у справах дітей Кам`янської міської ради просив розглядати справу без їх участі.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи.

Позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 12.02.2021 року.

У даній квартирі зареєстровано три особи: позивачка, ОСОБА_4 та дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою №001067407 про склад сім`ї.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї. Встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь яким іншим способом.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 645/8985/15-ц, провадження № 61-10118св18, та від 14 листопада 2018 року у справі № 209/6568/13-ц, провадження № 61-38153св18.

Із змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

Як видно з матеріалів справи в вищезазначеній квартирі зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем протягом тривалого часу надано лише один акт №13 від 08.02.2021 року про те, що дитина ОСОБА_2 не мешкає у квартирі з 2014 року.

Але на думку суду позивачкою, в силу покладеного на неї процесуальним законом обов`язку, не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про припинення сервітуту щодо користування квартирою АДРЕСА_1 , для дитини ОСОБА_2 .

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 19 СК України визнано обов`язковість участі органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Малолітній відповідач ОСОБА_1 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є їх процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявники (за доведеності понесення ними таких витрат одноособово) не позбавлені можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, судом не встановлено факту створення позивачем як власником квартири неповнолітньою дитиною перешкод у здійсненні ними права користування своїм майном.

На підставі викладеного, а також беручи до уваги висновок Виконавчого комітету Кам`янської міської ради щодо доцільності припинення сервітуту відносно малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 припинення сервітуту відносно дитини не доцільно, суд дійшов висновку, що припинення сервітуту щодо користування квартирою встановлений для дитини ОСОБА_2 , буде суперечити його інтересам.

Тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача і приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законний представник відповідача: ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей Кам`янської міської ради, про припинення сервітуту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.К. Подобєд