Дата документу 07.02.2023 Справа № 336/5109/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5109/19 Головуючий у І інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/434/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДКСУ, ГУПН в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування позову зазначав, що вироком Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року, його визнано невинуватим у вчиненні злочинів, що передбачені ч.ч. 1, 4 ст. 301 Кримінального кодексу України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу злочинів. Постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року вирок Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року залишені без змін, а скаргу прокурора без задоволення.

9 червня 2016 року слідчим СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за погодженням із прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 2 позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, що передбачений ч. 4 ст. 301 КК України, а 29 липня 2016 року він отримав повідомлення про підозру за ч. ст. 301 КК України. З моменту першого повідомлення про підозру, а саме: з 9 червня 2016 року, позивач набув статус підозрюваного, тобто особи, що піддана кримінальному переслідуванню. У зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням до підозрюваного на підставі ухвали слідчого судді від 10 червня 2016 року було застосовано захід забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту, який суттєво звузив право позивача на вільне пересування та іншим чином обмежив його у здійсненні конституційних прав. Проведенням незаконного обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 порушено гарантоване Основним Законом право на недоторканість приватного володіння, а сам обшук спричинив глибоких моральних страждань як позивачеві, так і членам його родини, в якій на той час виховувались дві малолітні доньки. Під час обшуку було вилучено належне позивачеві і членам його сім`ї майно, що також є посяганням на право мирного володіння своїми речами і спричинило родині додаткові емоційні страждання. Внаслідок незаконного переслідування позивача, його чисельних викликів до правоохоронних органів, обшуку та тиску з боку співробітників поліції дружина позивача та його діти майже два роки перебували в пригніченому психологічному стані, а відносини в сім`ї суттєво погіршилися. Емоційний стан позивача під час перебування кримінального провадження на стадії досудового розслідування та в суді був близьким до критичного у зв`язку з безперервними хвилюваннями з приводу незаконного переслідування, порушення звичних життєвих зав`язків, відносин з близькими та знайомими, значна кількість яких через ганебне обвинувачення позивача не спілкується з ним до теперішнього часу. Найбільш непоправним наслідком незаконного переслідування є безперестанне відчуття розчарування, безпорадності перед власною державою, іменем якої здійснювалося провадження щодо нього.

Глибину моральних страждань, спричинених незаконними діями правоохоронних органів та суду позивач оцінив в 1000000 грн, які просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету. Судові витрати з отримання професійної правничої допомоги також просив покласти на Державну казначейську службу України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на відповідному рахунку на користь ОСОБА_1 150000 грн на відшкодування моральної шкоди, 4000 грн витрат з отримання професійної правничої допомоги адвоката Мітасова Н.І., 4000 грн витрат з отримання професійної правничої допомоги адвоката Степанової Н.Г.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ГУНП в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо стягнутої суми відшкодування, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 рокускасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

На думку скаржника, у рішенні не наведено беззаперечного обґрунтування щодо доцільності, розумності та об`єктивності стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що у справах цієї категорії грошові кошти стягуються з державного бюджету, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

На думку скаржника, суд першої інстанції у резолютивній частині рішення помилково зазначив, що присуджені грошові кошти мають бути стягнуті з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на відповідному рахунку. Посилаючись на висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 19/6713/14-ц, зазначає, що Державна казначейська служба України є учасником судового процесу у справах про відшкодування шкоди тільки у зв`язку з тим, що здійснює відповідно до наданих повноважень виконання судових рішень у такій категорії справ.

Крім того, ДКСУ зазначає, що спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок незаконних дій посадових осіб та наявності вини посадових осіб у цій справі не доведено, адже в матеріалах справи відсутні документи, якими визначено протиправність дій посадових осіб органу досудового розслідування.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року змінити, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди та витрат за надану професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, змінити розподіл судових витрат.

Посилаючись на ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відповідно до якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, Запорізька обласна прокуратура вважає розмір відшкодування шкоди, задоволений судом першої інстанції таким, що перевищує визначений Законом розмір.

У відзиві на апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 заперечує проти їх доводів, просить залишити апеляційні скарги без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року просить залишити без змін.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Степанова Н.Г. заперечували проти доводів апеляційних скарг, просили залишити їх без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Представник державної казначейської служби України Фокіна А.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги Служби, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Представник Запорізької обласної прокуратури Шевченко А.Ю. наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокуратури, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року просив змінити, зменшивши стягнутий розмір моральної шкоди та витрат за надану професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, змінити розподіл судових витрат.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2, а.с. 197-198), своїх представників до суду не направили. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, позивача та його представника, представників скаржників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ГУНП в Запорізькій області слід залишити без задоволення, апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що вироком Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, що передбачені ч.ч. 1, 4 ст. 301 Кримінального кодексу України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів (т. 1, а.с. 10-25).

Постановою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року вирок Шевченківського районного суд м. Запоріжжя від 26 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 січня 2018 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення (т. 1, а.с. 27-259, зворот).

Відповідно до висновку судового експерта Дніпропетровського НДЕКЦ Белічко А.М. № СЕ-19/104-21/28230-ПС від 17 травня 2022 року за результатом проведеної судової психологічної експертизи, у ОСОБА_1 на час проведення психологічного дослідження виявлені наявні негативні прояви в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які можуть перешкоджати функціонуванню його як особистості (т. 2, а.с. 12-25). Не виявилось можливим встановити, чи є психотравмувальною для ОСОБА_1 ситуація, яка є предметом розгляду цивільної справи.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За приписами ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 зазначеного Закону завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що завдана ОСОБА_1 шкода повинна бути відшкодована Державою.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; моральна шкода (п.п. 2, 5 ст. 3 зазначеного Закону).

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст. 4 зазначеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, п.4,5 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 вказаного вище Закону).

Згідно з п.п. 3,4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), яке затверджено наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

У справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, суд першої інстанції правильно визначив, що строк кримінального переслідування позивачасклав 19 місяців та 21 день.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для обрахування розміру відшкодування моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі, оскільки позивач не зазначив обставин, які б свідчили про обґрунтованість такої суми.

На думку апеляційного суду, сума в 150000 грн на відшкодування моральної шкоди є домірною глибині емоційних переживань позивача та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, адже при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно взяв до уваги те, що позивач має сім`ю, де виховується четверо дітей порівняно з двома доньками, які росли в сім`ї на момент притягнення позивача до відповідальності, що свідчить про налагодження відносин між подружжям та наявність стійких соціальних зав`язків, які є запорукою емоційного комфорту, наявність постійної роботи та заробітку, а також молодий вік позивача, що має сприяти скорішому подоланню пригнічених станів, пов`язаних з кримінальним переслідуванням.

Враховуючи строк кримінального переслідування позивача, який тривав 19 місяців та 21 день, сума відшкодування не є меншою, ніж встановлений частиною 3 статті 13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» мінімум відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що, з`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування шкоди, а саме характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 150000 гривень.

Доводи апеляційних скарг щодо того, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області про недоведеність вини посадових осіб, оскільки згідно з приписами ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Стосовно витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основними засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Частиною 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).

Недотримання вимог частини четвертої цієї статті може зумовити зменшення судом розміру витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до висновку в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними із складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений на надання таких послуг час відповідають критерію реальності таких витрат.

Визначаючи розмір вказаних витрат сумарно в 4000 гривень, суд першої інстанції врахував складність справи, суть позовних вимог, виходив із критерію реальності адвокатських послуг.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, адже матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції надані послуги професійної правничої допомоги адвокатом Степановою Н.Г. та адвокатом Мітасовим М.І.

Так, згідно з договором про надання правової допомоги № 415 від 15 січня 2021 року, укладеним між позивачем та адвокатом Степановою Н.Г., адвокат приймає на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_1 у справі № 336/5109/19 про відшкодування моральної шкоди (т. 2, а.с. 50).

З акту прийому-передачі виконаних робіт від 15 червня 2021 року вбачається, що вартість послуг, наданих адвокатом, до яких входить ознайомлення адвоката з матеріалами справи в суді, а також участь в трьох судових засіданнях (19 січня 2021 року, 24 березня 2021 року, 15 червня 2021 року) , становить 4000 грн. (т. 2, а.с. 49).

Позивач сплатив означену суму, що підтверджено квитанцією про сплату витрат на правову допомогу № 415/1 (т. 2, а.с. 60).

Згідно з договором № 01/07 від 01 липня 2019 року, укладеним між позивачем та адвокатом Мітасовим М.І., предметом якого є представництво інтересів в судах всіх інстанцій та юрисдикцій, та додаткову угоду до вказаного договору, предметом якої є визначення завдання адвоката, переговори з клієнтом, вивчення нормативно-правових актів та судової практики; підготовка проекту цивільного позову, у тому числі обговорення проекту з клієнтом, внесення виправлень та доповнень за бажанням клієнта; підготовка та направлення адвокатського запиту; підготовка заяв, клопотань та інших документів з процесуальних питань та по суті справи; забезпечення представництва інтересів клієнта у судовому засіданні (т. 2, а.с. 51-56).

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 04 лютого 2020 року, виконавець надав, а замовник прийняв послуги щодо визначення завдання адвоката в сумі 1000 грн., щодо вивчення нормативно-правових актів та судової практики в сумі 1000 грн., щодо підготовки проекту цивільного позову в сумі 4000 грн. на загальну суму 6000 грн. (т. 2, а.с. 57).

За змістом акту прийому-передачі виконаних робіт від 13 березня 2020 року, виконавець надав, а замовник прийняв послуги щодо підготовки та направлення адвокатського запиту до АТ «Мотор Січ» в сумі 1000 грн., підготовки клопотання про призначення експертизи, заяви про виклик свідків та клопотання про залучення співвідповідача в сумі 1500 грн., забезпечення представництва інтересів клієнта в двох судових засіданнях в сумі 4000 грн., на загальну суму 6500 грн.

Позивач на виконання вказаного договору сплатив 8910 грн. (3960 грн. та 4950 грн.), що підтверджено чеками (а.с. 59).

Так, суд першої інстанції, врахувавши клопотання відповідача про зменшення розміру витрат, дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу частини заявленої позивачем суми - 8000 грн, враховуючи обсяг виконаних адвокатами робіт, підтвердження наданих послуг належними доказами, складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг, що є домірним зазначеним в частині 4 ст. 137 ЦПК України чинникам та відповідає критеріям розумності і виваженості.

Щодо доводів апеляційних скарг Запорізької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про неправильне визначення судами порядку стягнення грошових коштів, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21).

Отже, слід змінити резолютивну частину постанови суду першої інстанції, виключивши з неї посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення - Державну казначейську службу України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 296/4623/19 (провадження № 61-18635св21).

Згідно з п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але не врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21), колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виключивши з неї посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення - Державну казначейську службу України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2022 року у цій справі змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 4000 (чотири тисячі) гривень витрат з отримання професійної правничої допомоги адвоката Мітасова Н.І., 4000 (чотири тисячі) гривень витрат з отримання професійної правничої допомоги адвоката Степанової Н.Г.».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: