П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2023 року місто Київ

справа № 760/25802/19

провадження №22-ц/824/7936/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану адвокатом Богатиренко Оксаною Вікторівною,

на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 16 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Кушнір С.І.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування та усунення перешкод в користуванні житлом.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 - матір позивача.16 січня 2015 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка складається із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій позивач постійно проживав зі своєю матір`ю до моменту її смерті та до лютого 2015 року.

22 січня 2015 року постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори відмовлено у вчиненні нотаріальної дії: видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У березні 2015 року від ОСОБА_5 стало відомо, що від імені ОСОБА_4 14 лютого 2014 року був укладений договір купівлі-продажу щодо квартири АДРЕСА_2 , за яким право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_5 .

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 26 жовтня 2018 року по справі № 760/17128/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 14 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І., зареєстрований в реєстрі № 147.

2 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М.

6 березня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала своє та дочки місце проживання у цій квартирі.

В межах кримінального провадження Київським міським центром судово-психіатричної експертизи проведено посмертну судово-психіатричну експертизу стану ОСОБА_4 , згідно з висновком якої у період укладення договору купівлі-продажу квартири 14 лютого 2014 року ОСОБА_4 страждала на стійкий психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням; за своїм психічним станом у період з листопада 2013 року по березень 2014 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; за своїм психічним станом у період з 14 лютого 2014 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Такі саме висновки підтверджені висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 44 від 10 жовтня 2017 року, проведеною Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології.

Відповідно оспорюваний договір був визнаний недійсним відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України.

Технічна документація на квартиру АДРЕСА_2 була передана ОСОБА_5 на підставі недійсного правочину, що стало підставою для відмови ОСОБА_1 в отриманні свідоцтва про право на спадщину на цю квартиру.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати ОСОБА_1 власником квартири в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна; зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 квартиру, ключі та технічний паспорт на квартиру; виселити з квартири без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У січні 2020 року ОСОБА_2 зернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми відшкодування.

Позов обґрунтованим тим, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 2 березня 2015 року з ОСОБА_5 . Придбання квартири ОСОБА_2 відбулося за посередництва агенції нерухомості «Благовіст», які здійснювали перевірку об`єкта нерухомості та запевнили, що з документами на квартиру все гаразд.

Ціна квартири згідно договору купівлі-продажу була визначена в розмірі 407000 грн., фактично нею було сплачено 1050000 грн., що станом на момент укладення договору було еквівалентно 35000 доларів США, про що свідчить розписка, написана продавцем ОСОБА_5 . Після придбання квартири вона розпочала в квартирі капітальний ремонт, а саме була замінена підлога, каналізаційні комунікації, електропроводка, утеплено та засклено балкон, виконано шпаклювання стін, поклейка шпалер та багато іншого.

Після проведеного ремонту ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_7 почали проживати в квартирі, де і проживають по теперішній час. ОСОБА_2 не має іншого житла для проживання сім`ї, окрім спірної квартири, яку добросовісно придбала за відплатним договором у ОСОБА_5 через агентство нерухомості «Благовест».

Вартість квартири з урахуванням проведеного ремонту збільшилася, відповідно приблизна сума відшкодування, яку має сплатити ОСОБА_1 складає 193632 грн.

Зазначає, що за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи був складений висновок експерта № 14874 від 28 січня 2020 року , відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 внаслідок здійснення поліпшень, які неможливо відокремити станом на час проведення експертизи збільшилась на 528000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просила зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми відшкодування відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, в задоволенні зустрічного позову відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що позиція суду щодо пропуску строку позовної давності не ґрунтується на законі та суперечить обставинам справи у даному випадку. Про порушене своє право позивач дізнався коли рішенні у справі, в якій ним оспорювався договір купівлі-продажу, набрало законної сили.

Твердження суду про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, вимагаючи визнання права власності, скасування державної реєстрації, не ґрунтується на законі, так як в даному випадку позивач вільний у виборі способу та з врахуванням оспорення, не визнання права власності, відсутності правовстановлюючих документів на квартиру, що унеможливлює прийняття спадщини, це є належним способом захисту його прав.

В свою чергу ОСОБА_2 також не погодилась з рішенням суду, її представник подала апеляційну скаргу, в який просить змінити рішення суду першої інстанції, виключити з мотивувальної частини рішення абзац: «таким чином, оскільки спірна квартира вибула із власності ОСОБА_4 поза її волею, правочин, за яким відбулось зазначене відчуження, визнано в установленому законом порядку недійсним, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не мала правових підстав для подальшого його відчуження на користь ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про наявність передбачених ст.388 ЦК України підстав для його витребування від добросовісного набувача - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_4 та є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину». Викласти мотивувальну частину рішення про відмову у задоволенні первісного позову з урахуванням підстав, викладених в апеляційній скарзі. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки встановлені у справі обставини, які підтверджуються належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати про наявність у покійної матері позивача і самого позивача волі на передачу квартири іншій особі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 адвокат Богатиренко О.В. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Зайцев І.Ю. підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник адвокат Богатиренко О.В. підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені: третій особі Службі у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в м. Києві направлялась судове повідомлення через засоби поштового зв`язку, повернулось рекомендоване повідомлення про вручення пошитого відправлення з відміткою про отримання 20 листопада 2023 року /а.с.145, том 4/, третя особа ОСОБА_5 направлено судову повістку - повідомлення через засоби поштового зв`язку, конверт повернувся з відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою /а.с. 147,146, том 4/

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явились відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2018 року у справі № 760/17128/15-ц, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 , поданого ним у вересні 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 14 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І. за реєстрованим №147.

Даним рішенням встановлені наступні обставини:

«14 лютого 2014 року між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавриненко О.І.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , і згідно з матеріалами справи є єдиним спадкоємцем, який прийняв після неї спадщину.

Крім того, під час розгляду даної справи ухвалою суду від 10 березня 2017 року судом також була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза стану ОСОБА_4 , за результатами якої, оформленими Висновком №44 від 10 жовтня 2017 року, комісія експертів дійшла того ж результату, згідно з яким в момент укладання договору купівлі-продажу квартири 14 лютого 2014 року ОСОБА_4 виявляла ознаки органічних психічних розладів судинного генезу (внаслідок гіпертонічної хвороби, дисциркуляторної енцефалопатії, інсультів) з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, які позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними.

Таким чином, підстави заявленого позову підтверджуються належними доказами, а тому, враховуючи що ОСОБА_4 під час укладання оспорюваного договору через свій хворобливий стан не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 14 лютого 2014 року підлягає визнанню недійсним».

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено наступне: 28 лютого 2014 року приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець О.О. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_1 набули у власність кожен по 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

02 березня 2015 р. між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 березня 2015 року № 34377704 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 .

В квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхня малолітня донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 .

За результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи судовим експертом Комашко Р.В. складений висновок експерта №14874 від 28 січня 2020 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 внаслідок здійснення поліпшень, які неможливо відокремити (приріст ринкової вартості квартири), станом на час проведення експертизи збільшилась на 528000 грн.

В судовому засіданні була досліджена спадкова справа № 30/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 16 січня 2015 року звернувся до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадкового майна після смерті матері ОСОБА_4 .

Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 22 січня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири; ринкова вартість квартири внаслідок здійснення поліпшень, які неможливо відокремити (приріст ринкової вартості квартири), збільшилася на 528000 грн.;

Факт вибуття спірної квартири з власності ОСОБА_4 поза її волею встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2018 року у справі № 760/17128/15-ц, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 , поданого ним у вересні 2015 року. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що під час укладання оспорюваного договору 14 лютого 2014 року через свій хворобливий стан ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, договір купівлі-продажу визнаний недійсним.

Оскільки спірна квартира вибула з власності ОСОБА_4 поза її волею, правочин за яким відбулось зазначене відчуження визнано в установленому законом порядку недійсним, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не мала правових підставі для подальшого її відчуження на користь ОСОБА_2 , а відтак відповідно до ст.388 ЦК України наявні підстави для витребування квартири від добросовісного набувача - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_4 та є єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину.

Суд першої інстанції визнав вимоги позивача щодо визнання його власником квартири та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру неналежним способом захисту порушених прав позивача.

Визначаючи вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності, початком перебігу якого для позивача суд визнав 17 травня 2016 року - дата отримання представником ОСОБА_1 - ОСОБА_8 інформаційної довідки, що додана позивачем до позовної заяви. З даним позовом позивач звернувся 12 вересня 2019 року, що свідчить про те, що позивач пропустив строк позовної давності для задоволення вимог про витребування майна в порядку ст.388 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про витребування спірної квартири від ОСОБА_2 , не підлягають задоволенню вимоги про виселення, також слід відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову про стягнення з ОСОБА_1 суми відшкодування за здійсненні ОСОБА_2 поліпшення у квартирі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом зазначених норм права, суд, шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Підстави, за яких власник має право на витребування майна від добросовісного набувача визначені статтею 388 ЦК України.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, низки договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Розглянувши дану справу, суд першої інстанції встановив, що спірне майно вибуло із володіння матері позивача не з її волі, на підставі недійсного правочину, укладеного між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 , яка є добросовісним набувачем, в розумінні положень частини 1 статті 388 ЦК України, а тому наявні підстави для витребування такого майна у власність позивача, який є єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_4 .

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпну сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19).

Також у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 752/2115/20 Верховний Суд вказав, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Застосовуючи до позову ОСОБА_1 строк позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що перебіг позовної давності слід відраховувати з 17 травня 2016 року, тобто з дати коли позивач дізналася про те, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 , отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 12 вересня 2019 року, то ним пропущений встановлений чинним законодавством строк для звернення до суду.

Позиція позивача як в суді першої інстанції, так і в доводах апеляційної скарги зводиться до того, що строк позовної давності слід обчислювати з дати набрання рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2018 року у справі № 760/17128/15-ц, якою є 25 липня 2019 року, у зв`язку з чим строк позовної давності не порушений.

Проте, такі доводи позивача є помилковими та на увагу апеляційного суду не заслуговують, оскільки як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що висновки суду про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, вимагаючи визнання права власності, скасування державної реєстрації не ґрунтується на законі, так як в даному випадку позивач вільний у виборі способу та з врахуванням оспорення, не визнання права власності, відсутності правовстановлюючих документів на квартиру, що унеможливлює прийняття спадщини, це є належним способом захисту його прав, є необґрунтованим з таких підстав.

Метою вендикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (п. 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однієї з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, що права власності на це майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року, справа № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року, справа № 19/028-10/13.

Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Тому, доводи апеляційної скарги позивача в цій частині не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої адвокатом Богатиренко О.В. про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки встановлені у справі обставини, які підтверджуються належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати про наявність у покійної матері позивача і самого позивача волі на передачу квартири іншій особі є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2018 року у справі № 760/17128/15-ц встановлено, що ОСОБА_4 під час укладання оспорюваного договору через свій хворобливий стан не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 14 лютого 2014 року підлягає визнанню недійсним.

Отже, матір позивача не мала волі на відчуження спірної квартири, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позовів повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ні ОСОБА_9 , ні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Богатиренко Оксаною Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 2 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус