Провадження № 22-ц/801/480/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 рокуСправа № 127/19131/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Покоєвича А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/19131/22 запозовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року, яке ухвалене суддею Медяною Ю.В. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 23 грудня 2022 року,

в с т а н о в и в :

В серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що 08 травня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зроблено актовий запис №197.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння що призвело до фактичного припинення подружніх відносин. Останніх півтора роки сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, за таких обставин немає можливості зберегти сім`ю. Перебування у шлюбі буде суперечити інтересам позивача, тому вона просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08 травня 2018 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №197.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 відновлено її дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Не погодившись із рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Покоєвич А.О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права. Просив скасувати рішення суду та залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач проти розірвання шлюбу, також просив суд надати їм час на примирення, проте суд першої інстанції ухвалив рішення та не надав час на примирення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Однак, на електронну адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява від позивача ОСОБА_2 в якій вона просила розглянути дану справу у її відсутність, апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, спільне господарство вони не ведуть, отже, шлюб існує лише формально, а тому його збереження буде суперечити інтересам позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 травня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, про що Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зроблено актовий запис №197, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 08 травня 2018 року (а.с.4).

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 22 червня 2018 року (а.с.7).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною першою статті 55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною другою статті 104 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінки» у ч. 1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 , заявляючи вимогу про розірвання шлюбу, обґрунтувала її небажанням збереження шлюбу та зазначила, що спільне життя з відповідачем не складається, в сім`ї не має злагоди, взаєморозуміння, мають різні погляди на сімейне життя та виховання дітей, відповідач часто ображає її та принижує її гідність. Шлюбні відносини між ними фактично припинені вже 1,5 роки, спільне господарство не ведеться, унаслідок чого зникли всі ознаки повноцінної сім`ї.

Задовольняючи позов та розриваючи шлюб між сторонами, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 112 СК України, врахувавши той факт, що на час звернення до суду з позовом та на час ухвалення судового рішення позивач відповідно наполягала та не відмовилась від вимог щодо розірвання шлюбу, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують доводів позовної заяви та заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про не вжиття судом першої інстанції достатніх заходів спрямованих на примирення подружжя не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч. 7 статті 240 ЦПК України).

Отже, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Натомість, вирішуючи спір, суд з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з`ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливає на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 грудня 2020 року по справі №456/848/16-ц, у якій зазначено, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, а саме з 2019 року, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила, а навпаки в позовній заяві заперечила проти надання строку для примирення.

Хоч в апеляційній скарзі відповідач і зазначив про можливе примирення сторін, але доказів на підтвердження вчинення ним реальних заходів щодо налагодження із позивачем сімейних відносин не надав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з моменту подачі позову про розірвання шлюбу (серпень 2022 року) до ухвалення оскаржуваного рішення суду примирення між сторонами так і не відбулось.

Зокрема, на електронну адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_2 , в якій вона зазначила, що нею подана заява про розірвання шлюбу 30 серпня 2022 року, і з того часу вже минуло майже шість місяців і примирення не було і не може бути, у зв`язку з відсутністю бажання. При неодноразовій телефонній розмові питання про примирення з боку відповідача не виникало, лише самі образи і погрози. Примирення чи збереження сім`ї неможливе, оскільки шлюбні відносини припинили своє існування практично два роки тому.

Отже, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 категорично заперечує проти надання строку для примирення, а тому колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для надання сторонам строку для примирення.

Також, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання відповідача про визнання явки позивача ОСОБА_2 обов`язковою та витребування з Державної прикордонної служби України інформації про перетин ОСОБА_2 кордону України, слід відмовити, оскільки відповідачем не доведено необхідність здійснити розгляд справи за обов`язкової присутності позивача, яка при цьому просила розгляд справи здійснювати у її відсутність.

В частині витребування інформації, то таке клопотання є необґрунтованим, у клопотанні не зазначено, яким чином вказані докази відносяться до предмету доказування у справі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що встановлення обставин при витребуванні зазначених доказів не входить до предмету доказування у даній справі, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання.

В апеляційній скарзі скаржник не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про помилковість висновків суду щодо неможливості збереження шлюбу. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, волевиявлення позивача на розірвання шлюбу, відсутність доказів, які б свідчили про можливість збереження шлюбу між сторонами, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Покоєвича Артема Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Міхасішин І.В.

Стадник І.М.