Справа № 592/4112/20
Провадження № 2/591/218/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання Чмуневич М.О.

представника відповідача Линника Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України про визнання вимог незаконними, стягнення коштів на відшкодування упущеної вигоди та стягнення судових витрат,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою до ПАТ «Банк Михайлівський» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якій просить визнати незаконною вимогу ПАТ «Банк Михайлівський» віддати йому оригінал договору від 01 лютого 2016 року з додатками; визнати вимушеність згоди позивача віддати ПАТ «Банк Михайлівський» оригінали договору від 01 лютого 2016 року з додатками у зв`язку зі складною обставиною; зобов`язати ПАТ «Банк Михайлівський» повернути позивачу оригінал договору від 01 лютого 2016 року з додатками; стягнути з ПАТ «Банк Михайлівський» і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь позивача в якості відшкодування упущеної вигоди 50523 грн. 44 коп. та судові витрати у розмірі 59 грн. 00 коп.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 2013 року він був вкладником Сумської філії ПАТ «Банк Михайлівський», 2016 року контрольні й правоохоронні органи виявили в діяльності банку зловживання при залученні коштів громадян.

01 лютого 2016 року між ним і банком було укладено договір №980-019-000183897 на суму 55 000 грн. на строк до 26 липня 2017 року під 28% річних частинами зі щомісячною виплатою відсотків. Потім було укладено ряд додаткових угод про поповнення депозиту, після чого сума вкладу станом на 18 квітня 2016 року дорівнювала 154100 грн.

Фонд гарантування визнав цей договір, як і багато інших, сфальшованим і відмовився визнавати його депозитним до ухвалення Верховною Радою України спеціального закону про захист ошуканих вкладників.

Свої кошти він зміг отримати лише 27 червня 2019 року.

Вказує на те, що незаконними діями з коштами банк «Михайлівський» завдав йому збитки у формі упущеної вигоди, а саме він не отримав відсотків за ставкою 28% річних з 23 травня 2016 року до 24 липня 2017 року.

Розрахунок суми збитків:

за 223 дні 2016 року: 154100*0,28:366*223 = 26 289,63 грн.

за 205 днів 2017 року:154100*0,28:365*205 = 24 233,81 грн., а разом 50 523,44 грн. (26289,63+24 233, 81)

Три роки після закінчення дії договору спливають 25 липня 2020 року, крім того, 28 березня 2017 року він вже звертався з позовом до суду про повернення йому коштів, щодо яких банк «Михайлівський» допустив зловживання (справа № 592/3475/17) і Банк «Михайлівський» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб були відповідачами в цій справі.

Згідно ст. 264 ЦК України при пред`явленні йому позову позовна давність переривається й починається знову, час, що минув до переривання позовної давності до нового строку не зараховується.

В справі № 592/3475/17 судом ухвалено повернути йому кошти, щодо яких допущено зловживання.

Для повернення йому коштів у сумі 154100 грн. ПАТ «Банк Михайлівський» зажадав від нього віддати йому оригінали договору №980-019-000183897 від 01 лютого 2016 року з усіма додатками, інакше повертати кошти Банк відмовлявся, хоч такі самі документи у нього вже були. Під дією тяжкої обставини (неможливість отримання його коштів без виконання вимоги банку) позивач був змушений погодитись. Він звертався до Банку з письмовою заявою про повернення йому документів і про відшкодування упущеної вигоди, але ніякої відповіді не отримав.

Банк «Михайлівський» також не повідомив, що не може надати відповідь з поважних причин. Підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» надіслану ним рекомендовану кореспонденцію назад не повертало. Тому є законні підстави для того, щоб суд зобов`язав ПАТ «Банк Михайлівський» повернути йому забрані документи і надати до суду та іншому відповідачу копії цих документів ( а за наявності й інших, які, можливо, стосуються справи) в якості доказів. Договір№ 980-019-000183897 від 01 лютого 2016 року з додатками необхідний в якості доказу для підтвердження факту розміщення вкладу в банку, його суми, дати укладання й дати закінчення, ставки, строків виплати відсотків, дати повернення вкладу через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

На надсилання до суду й до банку «Михайлівський» документів він витратив 59 грн.(23,50+18,00+17,50), тому є законні підстави для стягнення з відповідачів на його користь судових витрат в сумі 59 грн.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Зарічного районного суду м. Суми за територіальною підсудністю.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано у строк не більше десяти днів з дня вручення копії вказаної ухвали усунути зазначені недоліки.

08 жовтня 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про продовження строку на подання допрацьованої позовної заяви по справі №592/4112/20, оскільки він звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» з заявою щодо отримання доказів і досудового врегулювання спору, але відповіді ще не отримав. Просить суд продовжити строк на подання допрацьованої позовної заяви на десять днів після отримання відповіді банку.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 жовтня 2020 року продовжено строк для усунення недоліків, встановлених ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2020 року на строк до 30 жовтня 2020 року.

29 жовтня 2010 року від ОСОБА_1 надійшла заява про продовження строку на подання допрацьованої позовної заяви аналогічного змісту заяві від 08 жовтня 2020 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 29 жовтня 2020 року продовжено строк для усунення недоліків, встановлених ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 вересня 2020 року на строк до 01 грудня 2020 року.

01 грудня позивачем надано суду документи на виконання ухвали суду від 21 вересня 2020 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 грудня 2002 року відкрите провадження у вказаній справі та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання 01 березня 2021 року о 13 год. 00 хв.

01 березня 2021 року у зв`язку з наданням часу відпочинку 01 березня 2021 року судді Сидоренко А.П. за роботу під час чергування у вихідні дні (наказ голови суду №13/в від 01 березня 2021 року), підготовче засідання відкладено до 24 червня 2021 року, о 13 год. 00 хв.

24 червня 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 23 вересня 2021 року, 16 год. 30 хв. у зв`язку з витребуванням доказів по справі.

23 вересня 2021 року протокольною ухвалою суду по справі оголошено перерву до 13 грудня 2021 року, о 09 год. 00 хв. у зв`язку з витребуванням документів.

13 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 23 лютого 2022 року у зв`язку з клопотанням позивача.

29 грудня 2022 року від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.101-105).

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 лютого 2022 року закрито підготовче провадження, призначено дану справу для розгляду по суті на 18 травня 2022 року о 10 год. 30 хв.

Протокольною ухвалою суду 18 травня 2022 року розгляд справи відкладено до 14 липня 2022 року, о 14 год. 30 хв. у зв`язку з неявкою учасників справи, відсутністю відомостей про їх належне сповіщення про дату та час розгляду справи.

14 липня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 06 жовтня 2022 року, о 10 год. 30 хв. у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою в м. Київ та неможливістю представнику відповідачів приймати участь в судовому засіданні.

06 жовтня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 19 грудня 2022 року у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача.

19 грудня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 26 січня 2023 року, 14 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням позивача.

В зазначеному судовому засіданні представник відповідача заперечував проти вимог позивача.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи сповіщений судом належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що 01 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір №980-019-000183897, відповідно до умов якого позивач передав Банку 55000,00 грн. на строк 540 днів з процентною ставкою 34,78 % річних, що складає 28% річних після утримання податку з таких процентів. Сторонами укладалися додаткові угоди до цього договору 09 лютого 2016 року, 11 лютого 2016 року, 18 лютого 2016 року, 01 березня 2016 року, 03 березня 2016 року, 04 березня 2016 року, 09 березня 2016 року, 10 березня 2016 року, 15 березня 2016 року, 18 березня 2016 року, 30 березня 2016 року, 01 квітня 2016 року, 06 квітня 2016 року, 07 квітня 2016 року, 08 квітня 2016 року, 11 квітня 2016 року, 15 квітня 2016 року та 18 квітня 2016 року (а.с. 82-91).

З копії витягу зі списку вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», яким було виплачено суми відшкодування за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за загальним реєстром станом на 10 листопада 2021 року, вбачається, що 23 листопада 2016 року ОСОБА_1 була виплачена сума вкладу у розмірі 155 576, 85 грн. (а.с.109, 110).

З інформації про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 вбачається, що 27 червня 2019 року на вказаний рахунок було внесено кошти у розмірі 154572, 46 грн.(а.с.72).

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до ПАТ «Банк Михайлівський», в якій просив повернути йому оригінал договору № 980-019-000183897 від 01 лютого 2016 року з додатками на суму 154100 грн. (а.с. 20).

Позивачем надано копії чеків, що підтверджують оплату придбання конвертів, поштових марок та відправлення поштових відправлень на адресу ПАТ «БАНК Михайлівський» (а.с. 33).

На підставі рішення Правління Національного банку України №14/БТ від 23 травня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №812 від 23 травня 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12 липня 2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №1213 від 12 липня 2016 року про початок процедури ліквідації банку з 13 липня 2016 до 12 липня 2018 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №1702 від 01 вересня 2016року призначено Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича з 05 вересня 2016 року.

З 15 липня 2016 року розпочато виплати гарантованої суми вкладникам.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон № 4452-VI).

Відповідно до ст. 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно зі ст. 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Частиною 1 статті 26 цього Закону встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

27 червня 2019 року позивачу виплачені кошти за відповідним вкладом у розмірі 154572 грн. 46 коп. у межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Разом із тим, неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник відносин не допустив правопорушення.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання іншою стороною своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15, від 9 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності протиправної поведінки відповідачів, внаслідок яких позивач поніс втрати очікуваного приросту в майні, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення упущеної вигоди.

Що стосується інших позовних вимог, суд керується правовим висновком зазначеним в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц, в якому вказане наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконною вимоги ПАТ «Банк Михайлівський» віддати позивачу оригінали договору від 01 лютого 2016 року з додатками, визнання вимушеності згоди позивача віддати ПАТ «Банк Михайлівський» оригінали цього договору у зв`язку зі складною обставиною та зобов`язати ПАТ «Банк Михайлівський» повернути позивачу оригінал цього договору, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин цих позовних вимог (зокрема факту вимоги з боку відповідача надати оригінал договору, його передачу відповідачу), а також не доведено ефективність способу обраного захисту, зокрема можливості забезпечення відновлення прав позивача.

При цьому суд враховує те, що обставини наявності договірних відносин у позивача з ПАТ «Банк Михайлівський» щодо банківського вкладу не заперечуються відповідачами, а також на запит суду копія договору № 980-019-000183897 від 01 лютого 2016 року з додатками надана Національним Банком України.

Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат, сплачених за направлення кореспонденції, є похідними позовним вимогам, стосовно яких суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні, відсутні підстави для їх стягнення з відповідачів.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України про визнання вимог незаконними, стягнення коштів на відшкодування упущеної вигоди та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», місцезнаходження: м. Київ, бул. Тараса Шевченка, 35, .

Відповідач: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, .

Повне рішення суду виготовлене 03 лютого 2023 року.

Суддя А.П.Сидоренко