Справа № 465/161/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2203/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року у справі за позовом ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» про визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог покликались на те, що 19 грудня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № R2В у вигляді грошових коштів у розмірі 32100 гривень.

Вказували, що відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором (рівними платежами щомісячно), з кінцевим терміном погашення не пізніше 19 грудня 2015 року, процентна ставка становить 25% річних. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці грошові кошти у обсязі та у строки визначеними умовами кредитного договору.

У зв`язку із припинення здійснення платежів на виконання умов кредитного договору у відповідачки утворилась заборгованість за кредитним договором станом на 14 березня 2014 у сумі 40617,19 грн., а саме:

заборгованість по тілу кредиту- 28788, 58 грн.;

заборгованість по відсотках- 5861,22 грн.;

заборгованість по штрафних санкціях- 0 грн.;

заборгованість по комісії - 5967,39 грн.

Також зазначали, що 14 березня 2014 року ПАТ «ВТБ БАНК» та ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» уклади договір про відступлення права вимоги № 140314нв. Згідно договору про відступлення права вимоги, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набуло статусу кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ПАТ «ВТБ БАНК», включно і до ОСОБА_1 .

Після укладення договору відступлення, ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» була здійснена низка заходів щодо врегулювання спору у досудовому порядку, а саме, був відправлений лист по поштову адресу відповідача з повідомленням його про зміну кредитора і залишок заборгованості. Також неодноразово були здійснені телефонні дзвінки на відомі компанії телефонні номери відповідача.

Стверджували, що станом на 22 грудня 2017 року заборгованість відповідачки перед позивачем не погашена.

З урахуванням зазначених обставин, просили стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №R2В від 19 грудня 2012 року в розмірі 40617,19 гривень та судові витрати (т.1 а.с.2-4).

15 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування зустрічного позову вказувала, що 19 грудня 2012 року між нею та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № R2В про отримання нею кредитних коштів на споживчі потреби у сумі 32100 грн. строком з 19 грудня 2012 року до 19 грудня 2015 року та сплати процентів у розмірі 25%. Окрім того, вона сплачує комісійну вигоду за управління кредитом в розмірі 20,28 % в рік.

При підписанні кредитного договору, банком було порушено її законні права.

Зокрема зазначала, що Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та її волі, порушує її права та законні інтереси.

Банк не мав права включати п.3.7 в кредитний договір щодо утримання комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69 відсотків щомісячно в сумі 542,49 гривень.

Просила визнати недійсним кредитний договір № R2В від 19 грудня 2012 року та у задоволенні первісного позову відмовити (т.1 а.с.52-56).

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (, р/р НОМЕР_2 АТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованість за договором № R2В від 19.12.2012 в розмірі 40617,19 (сорок тисяч шістсот сімнадцять) гривень 19 копійок.

Стягнуто із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (, р/р НОМЕР_2 АТ «Райффайзен Банк Аваль») 1600 (одна тисяча шістсот) гривень сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що кредитний договір № R2В від 19 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ БАНК», відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є правочином, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки п.3.7 вимагає від споживача сплатити комісію за надання кредиту, що є несправедливим та протиправним п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10 травня 2007 року, № 168 та правовою позицією Верховного Суду (справа № 6-80 цс 12 від 12 вересня 2012 року).

Вказує, це є достатньою підставою для визнання п.3.7 кредитного договору № R2В від 19.12.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ БАНК» - недійсним.

Однак, судом першої інстанцію зустрічний позов повністю проігноровано.

Також зазначає, що згідно постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року: «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача) тощо», відтак ПАТ «ВТБ БАНК» не мав права включати п.3.7 в кредитний договір щодо утримання комісійної винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % щомісячно в сумі 542,49 грн.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення яким зустрічний позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 3.7 кредитного договору №R2В від 19 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ БАНК».

Позов ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» заборгованість за кредитним договором №R2В від 19 грудня 2012 року в розмірі 32 479 грн. 89 коп.

10 січня 2023 року на адресу Львівського апеляційного суду від ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал».

17 січня 2023 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 20 лютого 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 19 грудня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № R2В у вигляді грошових коштів у розмірі 32100 гривень.

Відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користуванням кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором (рівними платежами щомісячно), з кінцевим терміном погашення не пізніше 19 грудня 2015 року, згідно з пунктом 3.1 сума кредиту 32100 (тридцять дві тисячі сто) гривень.

Відповідно до пункту 3.2 цього договору, строк повернення кредитів, виданих в межах кредитної лінії, визначений терміном до 19 грудня 2015 року.

За користування кредитними коштами встановлена фіксована процентна ставка у розмірі 25% річних (п.3.3.1), дата списання банком 18 число кожного місяця (п.3.5) Договору.

Відповідно до п.3.7 Договору, позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка комісій винагороди за управління кредитом у розмірі 1,59 % від початкової суми кредиту на рахунок банку № НОМЕР_3 у відділенні «Галицьке» ПАТ «ВТБ Банк».

Станом на 14 березня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 40617,19 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту - 28788, 58 грн.; заборгованість по відсотках- 5861,22 грн.; заборгованість по штрафних санкціях- 0 грн., заборгованість по комісії- 5967,39 грн.

Задовольняючи первісні позовні вимоги повністю, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є підставними в повному обсязі.

З таким висновком суду колегія суддів не може повністю погодитись, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що Банк повністю виконав свої зобов`язання за Договором, а клієнт скористався наданим кредитом, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 а тому наявні підстави для стягнення з останньої заборгованості по тілу кредиту- 28788, 58 грн. та заборгованості по відсотках- 5861,22 грн.

В той же час, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 нарахованої плати по комісії за обслуговування кредиту в сумі 5967,39 грн., виходячи із наступних обставин.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором , а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту;4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути також зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року№ 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За вказаних обставин, банком встановлено сплату позичальником комісії за обслуговування заборгованості позичальника, тобто платежу, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Оскільки надання кредиту є обов`язком банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Операція з обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється ним при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

За вказаних обставин, позичальнику було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, а відтак, нарахування банком плати за цю послугу є безпідставною. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня2020 року у справі № 194/1387/19

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Як вбачається із кредитного договору № R2В від 19 грудня 2012 року, п. 3.7 встановлена комісійна винагорода, згідно якої позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1, 69% від початкової суми кредиту на рахунок банку.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів дійшла висновку про те, що положення пункту 3.7 кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати комісійні винагороди за управління кредитом, є нікчемними.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону, відтак зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним п.3.7 вищевказаного кредитного договору не підлягають до задоволення.

Вказане узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» в частині стягнення заборгованості по комісії за управління кредитом у сумі - 5967,39 гривень, а також колегія суддів вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину отриману банком плату по комісії за управління кредитом, яка вже була сплачена ОСОБА_1 за 4 місяці в сумі 2 169, 96 грн. необхідно зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Звідси, розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № R2В від 19 грудня 2012 року буде наступний:

40617,19 - 2169,96 (сплачена комісія) 5967,39 (заборгована комісія) =32479,84 гривень.

Зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, шляхом зміни рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року з мотивів наведених вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» слід стягнути 1264 гривень судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року змінити.

Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсним кредитного договору № R2В від 19 грудня 2012 року задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (, р/р НОМЕР_2 АТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованість за договором № R2В від 19 грудня 2012 року в розмірі 32 479 ( тридцять дві тисячі чотириста сімдесят дев`ять ) гривень 84 копійки.

В решті вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (, р/р НОМЕР_2 АТ «Райффайзен Банк Аваль») 1264 (тисяча двісті шістдесять чотири) гривень сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.