справа № 752/589/16-ц
головуючий у суді І інстанції Новак А.В.
провадження № 22-ц/824/2252/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, 18 січня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 45 000 доларів США зі сплатою 12,25 % річних строком до 17 січня 2022 року.

Відповідач зобов`язань за укладеним договором кредиту належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 08 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 11 280,58 доларів США, що за курсом НБУ складає 264 537 грн 38 коп., із яких: заборгованість за кредитом 9 353,22 доларів США, заборгованість за процентами 1 531,26 доларів США, пеня 396,10 доларів США. За таких обставин просило стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 11 280,58 доларів США, що за курсом НБУ на 08 грудня 2015 року становить 264 537 грн 38 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що позичальник неналежним чином виконував свої зобов`язання, передбачені договором кредиту, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої доведено належними і допустимими доказами.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач на підставі пункту 3.4. кредитного договору 25 червня 2011 року достроково сплатив частину наданого кредиту у розмірі 20 000 дол. США, банк зарахував сплачені позичальником суми в рахунок тіла кредиту, наступна сплата частини тіла кредиту позичальнику встановлена на 10 грудня 2018 року, що підтверджується виданою банком сальдовою відомістю від 25 липня 2016 року (а.с. 59 т. 1). Отже, позичальник не прострочив сплату кредиту, оскільки у 2011 році достроково погасив частину кредиту, тому банк не має права вимагати дострокового повернення всього кредиту. Також посилався на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним фінансовим документом і не містить належним чином підтвердженої інформації про те, що кредит дійсно було видано на руки позичальнику, а також про те, скільки і коли кредиту повернуто.

Справа переглядалась в апеляційному порядку неодноразово.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 09 серпня 2016 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки сума заборгованості за тілом кредиту не була погашена в повному обсязі, на її залишок у розмірі 11 750 дол. США банк з липня 2011 року продовжував нараховувати відсотки, що відповідає умовам договору кредиту та не суперечить положенням статті 536 ЦК України. При цьому, зважаючи на порушення позичальником обов`язку повернення суми позики після зарахування банком сплачених ним на погашення кредиту у червні 2011 року 20 000 дол. США, банк, як позикодавець, мав право звернутися до суду з вимогою про дострокове стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за договором кредиту, що залишилась несплаченою.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та вказано таке.

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував про неналежне виконання ним умов договору кредиту в частині сплати кредиту та процентів за його користування, яке допущено 10 вересня 2007 року та тривало 90 днів - до 09 грудня 2007 року, тому з 10 грудня 2007 року настав строк виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі на підставі пункту 4.5 цього договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок про те, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки вказаним доводам відповідача, не дослідив поданий банком розрахунок заборгованості та не перевірив належність виконання ОСОБА_1 умов договору кредиту щодо повернення кредиту та процентів у розмірі та строки, визначені пунктами 1.1 та 2.4.1 договору.

Встановлення настання обставин, зазначених у пункті 4.5 договору кредиту банку мають суттєве значення для з`ясування дати закінчення строку кредитування та права банку нараховувати проценти і пеню за цим договором.

Формально пославшись на доведення банком вимог позову, апеляційний суд на зазначені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, не з`ясував, коли було здійснено останній платіж за договором кредиту із додержанням його умов; коли настав строк виконання зобов`язання за договором кредиту; який дійсний розмір заборгованості за кредитним договором; чи існувало у банка право нараховувати і отримувати від позичальника проценти за спірний період, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Судом встановлено, що 18 січня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 40.29-48/7 (а.с. 107-112 т. 1).

Пунктом 1.1. договору визначено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності і цільового характеру грошові кошти у сумі 45 000 дол. США зі сплатою зі сплатою 12,25% річних строком до 17 січня 2022 року.

Погашення суми кредиту здійснюється до 10-го числа кожного місяця згідно з наступним графіком наведеним у договорі, а саме: по 250 дол. США щомісяця, що становить 3 000 дол. США в рік, починаючи з 2008 року.

Пунктом 2.4.1 договору кредиту передбачено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в Подільському відділенні Київської міської філії АКБСР «Укрсоцбанк» не пізніше десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти.

Згідно з пунктом 3.3.7 договору кредиту позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредитом в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору.

У пунктах 2.4, 2.5 договору кредиту сторони визначили, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти розраховуються з розрахунку факт/360.

У разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів; штраф.

Пунктом 3.3.8 договору кредиту передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у термін, визначений пунктом 1.1 цього договору.

Згідно з пунктом 4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, після оплати чергового платежу 14 серпня 2007 року у відповідача ОСОБА_1 виникло прострочення по сплаті «тіла кредиту» у розмірі 28,33 дол. США (період №8), в наступний період №9 відповідач мав сплатити прострочену заборгованість до 10 вересня 2007 року, однак виникла нова заборгованість, в подальшому за періоди №№ 10,11,12 прострочена заборгованість збільшилася.

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував про неналежне виконання ним умов договору кредиту в частині сплати кредиту та процентів за його користування, яке допущено 10 вересня 2007 року та тривало 90 днів - до 09 грудня 2007 року, тому відповідач вважає, що з 10 грудня 2007 року настав строк виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі на підставі пункту 4.5 цього договору.

На думку заявника, у банка було відсутнє право нараховувати проценти з 10 грудня 2007 року після закінчення строку кредитування, тому кошти, сплачені після закінчення такого строку, безпідставно зараховані на погашення процентів.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши поданий банком розрахунок заборгованості та перевіривши належність виконання ОСОБА_1 умов договору кредиту за вказаний вище період, встановив, що після 10 грудня 2007 року як позичальник так і банк своїми наступними діями підтвердили, що не вважають строк користування кредитом таким, що сплив, з огляду на таке.

Позичальник не вчинив дії, передбачені пунктом 4.5 цього договору, та протягом одного робочого дня не погасив кредит у повному обсязі, не сплатив проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Як вбачається з розрахунку позичальник після 10 грудня 2007 року продовжував виконувати свої зобов`язання згідно з графіком, який наведений у п.1.1. кредитного договору.

Банк продовжив приймати виконання зобов`язання позичальником у строку і на умовах кредитного договору без зауважень та після 10 грудня 2007 року з вимогою сплатити протягом одного робочого дня кредит у повному обсязі та проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню), - до позичальника чи суду не звертався.

Вказаний висновок апеляційного суду також підтверджується тим, що сторони в подальшому після 10 грудня 2007 року через 11 місяців домовились збільшити розмір процентної ставки, встановивши її на рівні 15% річних та уклали у зв`язку з цим додаткову угоду до кредитного договору від 09 жовтня 2008 року.

У пункті 3 додаткової угоди до кредитного договору сторони вказали, що всі інші умови кредитного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов`язання (а.с. 115 т. 1).

Після збільшення розміру процентної ставки позичальник продовжив виконання зобов`язання за кредитним договором зі сплатою процентів за користування у збільшеному розмірі, а банк приймав виконання зобов`язання за кредитним договором без зауважень.

Крім цього, позичальник в апеляційній скарзі наголошує на тому, що він скориставшись наданим йому пунктом 3.4. кредитного договору правом на дострокове погашення кредиту, - 25 червня 2011 року достроково сплатив частину наданого кредиту у розмірі 20 000 дол. США, а банк зарахував сплачені позичальником суми у рахунок тіла кредиту та визначив дату наступного платежу тіла кредиту - 10 грудня 2018 року (а.с. 76 т. 1).

Про те, що сторони діяли в межах та на підставі кредитного договору і після 10 грудня 2007 року, свідчать також надані позичальником заяви з якими він звертався в банк у жовтні 2014 року про переведення кредиту в національну валюту та переведення обслуговування кредиту в інше відділення (а.с. 80,81 т. 1).

Щодо застосування правової позиції у справі № 6-1174цс16, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року, до спірних правовідносин, колегія апеляційного суду враховує таке.

Правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, про який йдеться, зокрема у частині другій статті 389 ЦПК України, та висновок Верховного Суду по суті конкретного спору є різними за своєю суттю поняттями, ототожнення яких є помилковим.

Правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права приймається до уваги судами в умовах встановлених ними обставин конкретної справи і не визначає наперед рішення судів по суті конкретного спору, а лише конкретизує підхід до застосування тієї чи іншої правової норми або комплексу правових норм. В зв`язку з цим посилання на правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у його постанові у конкретній справі, не означає обов`язковість аналогічного рішення по суті спору для справи, у якій цей правовий висновок застосовано. У зв`язку з цим наслідки вирішення судових спорів по суті судами у конкретних справах не можуть бути критеріями визначення правильності застосування правових висновків Верховного Суду з точки зору встановлення подібності правовідносин.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 25, 27, 32) щодо критерію подібності правовідносин, зокрема в контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин (суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів) (пункти 56,57 постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 309/2047/20 (провадження № 61-5145 св 22).

У справі № 6-1174цс16 ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 65764,59 доларів США.

Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року.

Разом з тим, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що у цій справі (№ 6-1174цс16) судом не було встановлено факту укладання сторонами кредитного договору - додаткової угоди до кредитного договору після настання строку передбаченого пунктом 4.5.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку встановлено, що після настання обставини, передбачених у пункті 4.5 цього договору, сторони кредитного договору уклали додаткову угоду про внесення змін до кредитного договору, де змінили процентну ставку за користування грошовими коштами (пункти 1,2) та вказали, що всі інші умови кредитного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов`язання (пункт 3) (а.с. 115 т. 1).

Отже, враховуючи зазначене, відсутні підстави для застосування вказаного правового висновку Верховного Суду України у справі, яка не має подібних правовідносин з цією справою щодо настання строку виконання зобов`язання 10 грудня 2007 року.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду встановила, що обставини, передбачені у пункті 4.5 кредитного договору виникли, однак їх виникнення не призвело до настання 10 грудня 2007 року строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, отже у сторін кредитного договору зберігся обов`язок виконувати його умови.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язання за укладеним договором кредиту належним чином не виконував, останній платіж за договором кредиту із додержанням його умов було здійснено 03 вересня 2014 року, отже відповідно до пункту 4.5. договору строк виконання зобов`язання за договором кредиту настав 03 грудня 2014 року (розрахунок заборгованості та довідка ПАТ «Укрсоцбанк» від 08 лютого 2017 року №10.1-87/2232 (а.с. 7, 117-120 т. 1).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок про те, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

06 січня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та вказав, що станом на 08 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 11 280,58 доларів США, що за курсом НБУ складає 264 537 грн 38 коп., із яких: заборгованість за кредитом 9 353,22 доларів США, заборгованість за процентами 1 531,26 доларів США за період з 18 січня 2007 року по 02 вересня 2014 року, пеня 396,10 доларів США за період з 11 грудня 2014 року по 07 грудня 2015 року.

Підсумовуючи вище викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з позичальника нарахованої після настання строку виконання основного зобов`язання (03 грудня 2014 року) пені у розмірі 396,10 доларів США.

З огляду на це, апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, то колегія апеляційного суду враховує таке.

З огляду на норми частини 1 статті 1054 ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позичальник має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Враховуючи положення п.п. 3,6 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 41 Закону України «Про Національний банк Україні», ч.ч. 1, 2 статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п.п. 2.1.1, п.5.1., п.5.4., п.5.6., Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566 (зі змінами та доповненнями), виписка з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійсненні протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Отже, банківські виписки є належним доказом підтвердженням операцій за кредитом (правова позиція викладена у постанові ВГСУ від 06 квітня 2017 року у справі №905/2009/15).

Отже, колегія апеляційного суду вважає належним та допустимим доказом довідку ПАТ «Укрсоцбанк» від 08 лютого 2017 року №10.1-87/2232 про розмір сум, які були перераховані в рахунок погашення заборгованості (а.с. 117-120 т. 1).

Відповідно даних, зазначених у довідці, позичальником з 01 лютого 2007 року по 10 грудня 2014 року сплачено борг за кредитом на суму 35 646,78 дол. США та сплачено відсотки за користування кредитом на суму 28 814,81 дол. США (а.с. 120 т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, позичальником не надано доказів сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі більшому ніж це зазначено позивачем у розрахунках заборгованості.

Разом з тим, у додаткових поясненнях б/н від 20 грудня 2018 року, наданих в суд апеляційної інстанції, позичальник оспорює порядок зарахування сплачених ним грошових сум на погашення відсотків за користування грошовими коштами замість погашення тілу кредиту та вважає, що 10 грудня 2007 року настав строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, після цієї дати відсотки за користування грошовими коштами не повинні були нараховуватися банком, всі сплачені після цієї дати суми повинні були зараховані на погашення тіла кредиту, отже заборгованість виникла саме у зв`язку з порушенням цього порядку.

На підтвердження вказаних доводів, викладених у додаткових поясненнях, позичальником здійснений власний розрахунок заборгованості (а.с. 197-201 т. 1).

Згідно з наданого розрахунку, на момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором - 10 грудня 2007 року загальний розмір заборгованості складав 42 244,75 дол. США, зарахувавши всі сплачені в подальшому суми на погашення тілу кредиту, позичальник дійшов висновку, що ним погашено кредит у повному обсязі ще 24 червня 2011 року.

Разом з тим, як встановлено вище, після 10 грудня 2007 року строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором не настав, тому колегія апеляційного суду вважає, що розрахунок заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, - відповідачем (позичальником) не наданий.

В апеляційній скарзі позичальник наголошує на тому, що він скориставшись наданим йому пунктом 3.4. кредитного договору правом на дострокове погашення кредиту, - 25 червня 2011 року достроково сплатив частину наданого кредиту у розмірі 20 000 дол. США, а банк зарахував сплачені позичальником суми у рахунок тіла кредиту та визначив дату наступного платежу тіла кредиту - 10 грудня 2018 року, що підтверджується сальдовою відомістю від 25 липня 2016 року (а.с. 76,94 т. 1).

Дослідивши вказану сальдову відомість по кредитним контрактам клієнта на 25 липня 2016 року, апеляційний суд вважає, що вона не підтверджує обставини наведені в апеляційній скарзі, щодо встановлення позичальнику 25 червня 2011 року після дострокового погашення - обов`язку сплатити черговий платіж 10 грудня 2018 року з огляду на дату її складення - 25 липня 2016 року.

Стороною позивача визнається дострокова сплата 25 червня 2011 року відповідачем (позичальником) 20 000 дол. США, які з пояснень сторін зараховані в рахунок погашення тіла кредиту.

Дослідивши розрахунок заборгованості, наданий позивачем, колегія апеляційного суду встановила, що сума у розмірі 20 000 дол. США повністю врахована банком та відображена у розрахунку у графі «Сума повернутих грошових коштів». Після чого сума заборгованості за тілом кредиту зменшилася з 31 750 дол. США до 11 750 дол. США. Ця сума та період зменшення відображені у графі «Заборгованість за кредитом (залишок у валюті) та у графі «Дата початку розрахунку». Оскільки сума заборгованості за тілом кредиту не була погашена повністю та після погашення 20 000 дол. США становила 11 750 дол. США, у позичальника зберігся обов`язок сплачувати відсотки за користування кредитними коштами та повертати залишок заборгованості за тілом кредиту. Період за який позичальнику нараховані відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 11 750 дол. США становить з 18 січня 2007 року по 02 вересня 2014 року та вказаний у графі «Залишок заборгованості по кредиту» та у графі «Дата закінчення розрахунку» (а.с. 7 т. 1).

Підсумовуючи вище викладене, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 9 353,22 доларів США та за процентами - 1 531,26 доларів США.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення скасоване в частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 396,10 доларів США з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, що становить 3,5% ціни позову, то з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 829 грн 17 коп. (3 968 грн 05 коп. *96,5%), а з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 152 грн 77 коп. (4 364 грн 86 коп. *3,5%). Підсумовуючи, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 676 грн 40 коп. (3 829 грн 17 коп.- 152 грн 77 коп.).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені у розмірі 396,10 доларів США з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 152 грн 77 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська