Справа № 352/1506/21
Провадження № 22-ц/4808/117/23
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Девляшевського В.А., Луганської В.М.,

секретар Мельник О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду, в обґрунтування своїх вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20.03.2003 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 р. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . У період шлюбу матір відповідача подарувала йому за договором дарування від 29.11.2005 р. земельну ділянку площею 0,055 га для ведення індивідуального садівництва і городництва, яка розташована у СТ «Промінь» на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області. На підставі договору дарування відповідач 18.09.2006 р. отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0550 га для ведення садівництва з кадастровим номером :01:001:0137, яка розташована по АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці подружжям зведено садовий будинок загальною площею 24,3 кв.м з колодязем, право власності на це нерухоме майно зареєстровано за відповідачем 16.07.2007 року. Відповідно до висновку відділу архітектури та містобудування Тисменицької РДА Івано-Франківської області від 25.12.2006 р. відповідачу надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 12.10.2007 р. відповідачу видано державний акт від 04.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0525 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179, яка розташована по АДРЕСА_1 . Право власності відповідача на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.01.2021 р. Після зміни цільового призначення земельної ділянки на ім`я відповідача на підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 04.12.2007 р. про надання дозволу на будівництво житлового будинку розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки реєстраційний № 02-1/106 від 08.02.2008 р. Подружжям за спільні кошти зведено домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя №, воріт 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі 2 загальною площею 43,7 кв.м. Право власності на побудоване ними під час шлюбу домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 14.07.2011 р., зареєстровано за відповідачем Івано-Франківським ОБТІ 14.07.2011 року. Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати з відповідачем у спірному житловому будинку. Позивач створила іншу сім`ю, при цьому залишилась зареєстрованою у спірному домоволодінні.

Також під час шлюбу відповідачем придбано легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, який відповідач відчужив без її згоди. Вартість відчуженого автомобіля являє собою ринкову вартість автомобіля, подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) на час розгляду справи, та складає 182057,76 грн.

Оскільки відповідач заперечує її право на частку в спільному сумісному майні подружжя, вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Вартість 1/2 частки спірного садового будинку становить 165637,26 грн., вартість 1/2 частки спірного домоволодіння - 1275150,25 грн.

Після уточнення позовних вимог 07.04.2022 р. позивач остаточно просила:

1)визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 ;

2)стягнути з відповідача на її користь у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 91028,88 грн.;

3)визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок, що складається з житлового будинку А загальною площею 24,3 кв.м, колодязя 1, та домоволодіння, яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя №, воріт 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі 2 загальною площею 43,7 кв.м, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179 за адресою: АДРЕСА_1 ;

4)визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку та 1/2 частину домоволодіння, які знаходяться по АДРЕСА_1 , які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179;

5)визнати за нею право власності на 1/2 частину присадибної земельної ділянки площею 0,0525 га з кадастровим номером :01:001:0179 по

АДРЕСА_2 )стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно задоволений частково.

Вирішено визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 загальною вартістю 2550300,50 грн., яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя №, воріт 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі 2 загальною площею 43,7 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 850100,17 грн. та 1/3 частину земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 1700200,33 грн. та 2/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179.

Визнаний спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску.

Вирішено стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/3 частини автомобіля у розмірі 60685 грн. 92 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 судовий збір у дохід державного бюджету у розмірі 10524 грн. 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід державного бюджету у розмірі 3633 грн 77 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд не дав належної оцінки наданим доказам і встановленим обставинам, які достатньо свідчать про обґрунтованість вимог.

Суд першої інстанції порушив та неправильно застосував норми процесуального права, оскільки не надав оцінки доказам позивача, не дослідив їх належно, зокрема, обставини щодо обов`язку позивача утримувати спільну з відповідачем дитину, обставини, що характеризують матеріальний стан позивача, що й призвело до неправильного висновку. При цьому суд не врахував, що відповідач не визнавав позовних вимог, але не посилався на такі обставини як на підставу для зменшення її частки в спільному майні подружжя. Судом порушені й неправильно застосовані норми матеріального права також. Суд неправомірно і безпідставно відступив від правила рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

Позивач вказує також, що надала усі необхідні докази для визнання за нею права власності також на 1/2 частину садового будинку при поділі майна подружжя, це підтверджується встановленими обставинами, тому рішення в частині відмови в цих вимогах є незаконним.

Суд неправильно вирішив питання стягнення судових витрат, не врахував наданий нею акт виконаних робіт оцінки спірного автомобіля в якості підтвердження її витрат на таку оцінку. Відповідно, у зв`язку з неправильним вирішенням спору, судом неправильно розподілені судові витрати.

Просить визнати спільною сумісно власністю та поділити пополам садовий будинок, домоволодіння, земельну ділянку за адресою спірної нерухомості, визнавши за кожною стороною право власності на 1/2 частину цього майна, а не в тих частках, як визначив суд; аналогічно просить стягнути з відповідача 1/2 вартості автомобіля, а не 1/3 частини; відшкодувати їй судові витрати, пов`язані з визначенням вартості спірного автомобіля.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що також не згодний з рішенням суду, оскільки не визнає позов повністю. ОСОБА_3 вважає, що в суді першої інстанції було надано достатньо належних доказів на спростування всіх вимог позивача. Тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню із скасуванням оскарженого рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_1 і ухваленням рішення про повну відмову в позовних вимогах.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Белей О.Б., які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що позивачем рішення суду по суті оскаржується в частині відмови у задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю садового будинку та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.03.2003 р. до 13.12.2019 р. (т.1, а.с.17-18).

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 28.12.2007 року. (т.1, а.с.19), який є неповнолітнім, проживає з батьком - відповідачем ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2020 р. з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання сина, починаючи з 19.06.2020 р. до повноліття дитини (т.1, а.с.147-149).

Що стосується спірного майна, то судом також встановлено наступне.

29.11.2005 р. матір відповідача ОСОБА_5 подарувала сину земельну ділянку площею 0,055 га для ведення індивідуального садівництва і городництва, яка розташована у СТ «Промінь» на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.20).

На підставі договору дарування земельної ділянки від 29.11.2005 р. відповідач 18.09.2006 р. отримав державний акт серії ЯГ № 310293 на право власності на земельну ділянку площею 0,0550 га для ведення садівництва з кадастровим номером :01:001:0137, яка розташована по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.21).

Відповідно до висновку відділу архітектури та містобудування Тисменицької РДА Івано-Франківської області від 25.12.2006 р. відповідачу надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки - з ведення садівництва на присадибну ділянку, тобто для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1, а.с.24).

На підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 12.10.2007 р. відповідачу видано державний акт серії ЯД № 843925 від 04.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0525 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179, яка розташована по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.25). Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 35.

Право власності відповідача на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.01.2021 р., що підтверджується інформацією ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку (т.1, а.с.45 ).

Рішенням виконавчого комітету Загвіздянської сільської ради від 04.12.2007 р. ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.27).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування на ім`я відповідача розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки реєстраційний № 02-1/106 від 08.02.2008 р. (т.1, а.с.26-31).

Судом встановлено, що сторони під час шлюбу за спільні кошти побудували домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя N, воріт N 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі N 2 загальною площею 43,7 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (т.1 а.с.39-42 )

Право власності на спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 14.07.2011 р., зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ за відповідачем як забудовником 14.07.2011 р. (т.1, а.с. 32-33, 46).

Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 06.07.2021 р. (т.1, а.с.49-51) вартість 1/2 частини спірного домоволодіння становить 1275150,25 грн. Таким чином, вартість цілого домоволодіння становить 2550300,50 грн.

Судом також встановлено, що 29.01.2019 р. відповідач ввіз на територію України транспортний засіб - легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску (т.1, а.с.168-169). Вказаний транспортний засіб 15.02.2019 р. зареєстрований за відповідачем (т.1, а.с.175). 07.09.2019 р. відповідач згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу відчужив вказаний автомобіль третій особі (т.1, а.с.174). Автомобіль перереєстрований на нового власника, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (т.1, а.с.64-65).

Відповідно до наданого представником позивача висновку Івано-Франківської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу В-114 від 30.03.2022 р. (т.1, а.с.202-203) середня (ринкова) вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT, двигун 1896 см.куб., привід коліс передній (2WD), коробка передач механічна, рік випуску 2003, універсал п`ятидверний, п`ятимісний, що був у вжитку, по рівню цін на момент проведення дослідження ринку становить 182057,76 грн.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У рамках розгляду даної справи відповідач, який заперечував статус спірного домоволодіння як спільної сумісної власності подружжя, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини та спростування презумпції спільності права власності подружжя на набуте за час шлюбу майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказане майно придбано сторонами під час шлюбу, і відповідач не спростував таких обставин, тому визнав спірне домоволодіння та автомобіль спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу.

Сторони такий висновок суду не оспорюють. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказував на неправильність рішення, але не оскаржував його у встановленому законом порядку.

Разом з тим, при поділі майна подружжя, суд прийшов до висновку, що позивач ухиляється від участі в утриманні сина - не виконує рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2020 р. про стягнення аліментів на дитину. Згідно з розрахунком державного виконавця станом на 01.10.2022 р. її заборгованість по сплаті аліментів склала 54253,50 грн, аліменти вона не платить.

Частиною другою ст.70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Тому суд відступив від засади рівності часток подружжя та визначив для позивач частку при поділі майна у розмірі 1/3, відповідно, 2/3 спірного майна залишилися у власності відповідача.

Погодитися з таким висновком неможливо.

Позивач не заперечувала, що має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, але ця заборгованість утворилася з об`єктивних причин. Так, 14.12.2020 року рішенням суду її зобов`язано платити аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина 2007 року народження. Однак з цього ж рішення суду вбачається, що з 06 по 09.08.2020 року ОСОБА_1 була у відпустці по вагітності та пологам, а з 20.08.2020 року по 09.08.2023 року у відпустці по догляду за дитиною. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила доньку ОСОБА_6 в іншому шлюбі. (т.2 а.с. 1-6) В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що поступово погашає заборгованість по аліментам, але не має заробітку, що ускладнює для неї виконання рішення суду.

У випадку ухилення від виконання рішення суду про сплату аліментів державний виконавець застосовує певні примусові заходи для встановлення відповідальності ухилення, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Більш того, за злісне ухилення від сплати встановлених за рішенням суду коштів на утримання дітей передбачена кримінальна відповідальність. При цьому злісне ухилення полягає у тривалому та наполегливому ухиленні особи від виконання обов`язку зі сплати аліментів шляхом приховування свого місця проживання, роботи, фактичного заробітку або інших грошових надходжень, незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність.

Отже, сам по собі факт існування боргу по аліментам не можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, оскільки не доведено умов винної поведінки матері, свідомого нехтування позивачем своїми обов`язками.

Таким чином відповідачем позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно утримання неповнолітнього вина.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя, і рішення суду в цій частині підлягає зміні з встановленням розміру часток сторін у спільній сумісній власності по 1/2 частині при їх поділі. Відповідно, за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, та стягнути на її користь компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 91 028 грн, виходячи з оцінки автомобіля, проведеної позивачем в межах даного спору.

В апеляційній скарзі позивач також не погоджується із рішенням суду про відмову в задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю і поділ садового будинку. Вказує, що відповідач не спростував таких вимог з урахуванням часу реєстрації права власності на майно під час шлюбу за відповідачем.

Так, судом встановлено, що садовий будинок побудований у 1990 р., що на думку суду підтверджується технічним паспортом, копія якого надана самою позивачкою (т.1, а.с.34-38), та фотографіями, наданими відповідачем (т.1, а.с.111), з яких випливає, що садовий будинок є старою будівлею.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

Але висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

Суд не погодився із позицією позивача про те, що відповідно до договору дарування земельної ділянки на земельній ділянці не було розміщено будь-яких будівель. У договорі дарування земельної ділянки від 29.11.2005 р. дійсно жодним чином не згадано про наявність будівель на земельній ділянці. Суд виходив з того, що чинною на той час Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, зареєстрованою в МЮУ 03.03.2004 р. за № 283/8882, не було встановлено обов`язкової вимоги щодо надання інформації про наявність на земельній ділянці, яка відчужується, будівель. Між тим і відповідач не довів протилежного. Зі світлин, наданих ним суду, неможливо однозначно встановити, коли був побудований спірний садовий будинок. (т.1 а.с.111) Позивач стверджує, що на земельній ділянці на час їх шлюбу був об`єкт для підготовки будівництва, а будинок вони зводили разом із чоловіком під час шлюбу. Технічний паспорт, в якому зазначена дата побудови садового будинку як 1990 рік, не є правовстановлюючим документом. В договорі дарування земельної ділянки від 29.22.2005 року не вказано про садовий будинок. Натомість, та обставина, що право власності на вказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 16.07.2007 р., зареєстровано за відповідачем Івано-Франківським ОБТІ 16.07.2007 р. (т.1, а.с.22-23), тобто під час шлюбу сторін, як раз і дає підставу вважати, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. І ці обставини відповідачем не спростовані, як того вимагає норма статті 60 СК України, встановлюючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Саме відповідач, крім власних заперечень, повинен був би надати докази того, що це майно є його особистою власністю. Втім, таких належних і достатніх доказів на спростування вимог позивача, суду не надано.

З урахуванням викладеного, заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання садового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинку підлягають задоволенню.

При вирішенні позовних вимог про поділ земельної ділянки, на якій розташовано спірне домоволодіння, суд першої інстанції керувався наступними нормами права.

Пленумом Верховного Суду України в п.18-2 постанови № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19.03.2010 р.), роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Згідно з ч.4 ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тому, з урахуванням висновків колегії суддів про рівність часток подружжя в спірному майні, що підлягає поділу, висновок суду про визнання за позивачем права власності на частину спірної земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179, є правильним, але при цьому, оскільки переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні (на 1/2 частину садового будинку і на 1/2 частину спірного домоволодіння), то можливо визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки, а не на 1/3 частку, як визначив суд. Таким чином, рішення в цій частині також підлягає відповідній зміні.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши справу, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права спільної сумісної власності та про поділ садового будинку, відмови у стягненні витрат на оплату висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля необхідно скасувати, задовольнити такі вимоги, і це ж рішення змінити в частині розміру часток майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, колегія суддів вважає, що підлягають повному задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісно власністю подружжя садовий будинок, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 в АДРЕСА_1 . На підставі вищевикладеного, з урахуванням висновків колегії суддів, необхідно визнати за позивачем у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину садового будинку, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 в АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 ; за відповідачем визнати у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину садового будинку, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 в АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Відповідно, за сторонами можливо визнати право власності на 1/2 частину за кожним земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179. З відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, у розмірі 91 028 грн.

У зв`язку із зміною оскарженого рішення, скасуванням в частині відмови в задоволенні майнових вимог, в результаті який визначений інший розмір частки позивача в спільній сумісній власності подружжя, підлягає зміні рішення й в частині розподілу судових витрат. Вирішуючи це питання, колегія суддів при цьому не може не погодитися з доводами апеляційної скарги про безпідставність відмови у стягненні на користь позивача оплати висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля, яка складає 1762 грн. В матеріалах справи є висновок за результатами цінового моніторингу, який суд прийняв за основу для визначення компенсації вартості спірного автомобіля. З акту виконаних робіт на замовлення ОСОБА_1 вбачається, що спеціалістом ІФ ТПП надані послуги з визначення вартості автомобіля, вартість послуг складає 1762 грн, і даний акт є одночасно рахунком, який дає підставу для списання коштів, оскільки ІФ ТПП є платником податку на прибуток. ( т.1 а.с. 202 222). Наданий акт-рахунок є належним письмовим підтвердженням відповідної оплати послуг замовника, підстав для припущень, що даний рахунок вижатий позивачу без фактичної оплати, немає. Тому у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1762 грн у відшкодування судових витрат.

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , відповідач має оплатити судовий збір, який складається з суми судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 11350 грн та за перегляд в апеляційній інстанції 17025 грн (11350 грн х150%), а всього з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 28375 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права спільної сумісної власності та про поділ садового будинку, відмови у стягненні витрат на оплату висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля скасувати, задовольнити такі вимоги. Це ж рішення змінити в частині розміру часток майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати спільною сумісно власністю подружжя садовий будинок, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину садового будинку, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 в АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179.

Визнати за ОСОБА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину садового будинку, що складається з житлового будинку А, загальною площею 24,3 кв м, колодязя 1 в АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:0179.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, у розмірі 91 028 (дев`яносто одна тисяча двадцять вісім ) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат по оплаті висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля в розмірі 1762 (тисячу сімсот шістдесят дві ) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 28375 (двадцять вісім тисяч триста сімдесят п`ять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів.

Повний текст постанови складений 16 лютого 2023 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Луганська