ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Чернівці Справа № 723/1984/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Дячук О.О., дата складання повного тексту рішення 02 січня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та просила:

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період із 1983 року по 02.03.2007 року;

встановити факт будівництва житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

визнати житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог вказувала на те, що з 1983 року її мати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу по день смерті ОСОБА_3 , від спільного проживання мали спільну доньку ОСОБА_5

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали в житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 №22-ц/822/130/23

області, який до 15.04.1991 року належав до категорії робітничий двір.

11.03.1985 року рішенням виконкому Сторожинецької райради народних депутатів ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с. Клинівка (на даний час - с. Панка), а у 1989 році побудований спірний будинок було введено в експлуатацію.

У 1991 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали дозвіл на будівництво господарських споруд: літньої кухні та сараю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .

19.05.2022 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 . Постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області №39/02-31 від 20.05.2022 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає.

В подальшому, після смерті ОСОБА_4 позивачка дізналась, що вітчим за життя склав заповіт, який посвідчений 19.01.2012 року, відповідно до якого все своє майно (рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому належатиме на день його смерті і на що він за законом матиме право) він заповів ОСОБА_2 .

З таким розпорядженням вітчима ОСОБА_1 не погоджується, адже житловий будинок по АДРЕСА_1 будувався за кошти її матері, так як ОСОБА_4 було встановлено II групу інвалідності та в період спільного проживання із ОСОБА_3 він не працював.

Зважаючи на викладене позивачка вважає, що спірний житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами належав її матері та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

На підставі наведеного просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період із 1983 року по березень 2007 року.

Встановлено факт будівництва житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Визнано житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду сторона відповідача оскаржила його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, так як до участі у справі повинні були бути залучені після смерті ОСОБА_3 спадкоємці за заповітом або за законом, а у разі їх відсутності - орган місцевого самоврядування.

Наголошує на тому, що вимоги позивача стосуються житлового будинку, на який згідно рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25.03.2022 року за ОСОБА_2 визнано право власності, крім іншого, під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 приймала участь в якості відповідача, а суд, в свою чергу, не надав зазначеному рішенню суду оцінки, що суперечить принципу правової визначеності.

Вважає, що наявні у справі докази не стверджують проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період будівництва спірного житлового будинку, а також відсутні відомості розмір участі останніх в будівництві.

У відзиві сторона позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вважають оскаржуване рішення таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, посилаються на обставини, викладені в обґрунтуваннях позовної заяви.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд виходив з того, що житловий будинок загальною площею 80 кв.м. та жиловою площею 60 кв.м. разом із господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до положень ст.17 ЗУ «Про власність» був набутий внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і належав їм на праві спільної сумісної власності.

Також вказав, що враховуючи обставини прийняття спадщини, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 після смерті спадкодавця ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 з моменту відкриття спадщини у частках по кожна.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що по АДРЕСА_1 розташоване домоволодіння, яке до 15 квітня 1991 року належало до категорії робітничий двір, де ОСОБА_5 був головою.

ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с.11).

З 1983 року в зазначеному домоволодінні, крім інших, була зареєстрована та проживала ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, що підтверджується довідкою №352 від 06.06.2022 року виконкому с. Панка Сторожинецької міської ради, витягами з погосподарських книг (а.с.19, 20-26).

11 березня 1985 року рішенням виконавчого комітету Сторожинецької районної Ради народних депутатів ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в селі Клинівка (на даний час - с. Панка).

У 1989 році побудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 введено в експлуатацію. У 1991 році останні отримали дозвіл на будівництво господарських споруд: літньої кухні та сараю (а.с.28-50).

Від спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася спільна донька ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.17-19).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5 відповідно (а.с.14-15).

19 травня 2022 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , а постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області №39/02-31 від 20 травня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини (а.с.57-58).

З копії заповіту ОСОБА_4 , який посвідчений 19 січня 2012 року державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Хоміцькою Н.Г. та зареєстрований у реєстрі за №105, вбачається, що все своє майно (рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому належатиме на день його смерті і на що він за законом матиме право) заповів ОСОБА_2 (а.с.16).

Згідно рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25.03.2022 року у цивільній справі №723/4488/21 за позовом ОСОБА_2 до Сторожинецької міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, що складається з: житлового будинку - літ. «А-І», ганку літ. «а», сараїв - літ. «Б, В, Г, Е», гаража літ. «Д», навісу літ. «Є», підвалу літ. «Пд», входу в підвал літ. «Вх/пд.», воріт з хвірткою - №1, огорожі - №2, криниці - №3, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначеним рішенням встановлено наступні обставини:

«…позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , вчасно прийняв спадщину, подавши у встановлений законом строк відповідну заяву до нотаріальної контори.

Відповідачка ОСОБА_1 , яка стверджує, що спадкодавець ОСОБА_4 є її вітчимом, не відноситься до визначених ст.ст.1261-1265 ЦК України спадкоємців за законом відповідних черг.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 дала суду покази, що вона у спірному будинку росла з 1983 року. ЇЇ мати жила у цивільному шлюбі з дядьком позивача. Мати вклала свої особисті кошти в будівництво будинку, а саме: аліменти, які платив її батько та 3000 руб. від поділеної хати з її батьком. ЇЇ мати померла раніше ніж вітчим, а останній, в свою чергу, склав заповіт на племінника. Заповіт складено неправильно, оскільки позивач постійно привозив спиртне покійному Вітрюку і той під впливом спиртного склав заповіт. Після смерті матері в 2007 року вона не вступила в спадщину, оскільки народила хвору доньку, яку лікувала і їй тоді було не до цього. ЇЇ мати не реєструвала шлюб з ОСОБА_8 , але жила з ним 22 роки у фактичному шлюбі. Вважає, що є спадкоємицею. Претендує на мамину частку. Але, якщо заповіт недійсний, то і на весь будинок. Просить в позові відмовити.

Судом встановлено, що належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок був збудований спільними зусиллями матері відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідачем не надано, як і не доведений сам факт їх перебування у фактичних шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, побуту та бюджету…» (а.с.82-84).

Що стосується встановлення фактів, які просила ОСОБА_1 , колегія суддів вказує наступне.

Так, позивач просила встановити факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1983 року по 02.03.2007 року та факт будівництва спірного будинку зазначеними особами, який судом був встановлений.

Відповідно до ст.13 КпШС України (1969 року) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

З 01 січня 2004 року згідно Закону України №2947-III від 10.01.2002 року набрав чинності Сімейний кодекс України.

Частиною 2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 1983 року по березень 2007 року.

Крім того, встановлення факту будівництва спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечить встановленим в рішенні суду від 25.03.2022 року (справа №723/4488/21) обставинам, які викладені вище.

За приписами ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При цьому, окреме встановлення зазначених фактів не має правового значення, оскільки такі необхідні для вирішення спору щодо спадкового майна, однак рішенням від 25.03.2022 року спір щодо спірного майна було вирішено, при цьому ОСОБА_1 приймала у вказаній справі участь в якості відповідача.

Що стосується вимог про визнання права власності на спірне майно, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 року по справі №910/6356/19).

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 року по справі №813/8801/14).

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 року по справі №520/11429/17).

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019 року по справі №916/1041/17).

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 року по справі №902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 року по справі №908/1090/18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц зазначено, що преюдиційність, це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З огляду на склад учасників (позивач ОСОБА_2 , відповідачі Сторожинецька міська рада, ОСОБА_1 ) та предмет спору (визнання права власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 ) у справі №723/4488/21, позивач ОСОБА_1 у цій справі мала можливість та право як учасник справи захищати свої права з приводу спірного майна, подати зустрічний позов із відповідними вимогами, заперечувати право ОСОБА_2 на спірне майно, та доводити наявність свого права. Крім іншого, зазначене рішення суду не оскаржене в апеляційному порядку.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи позбавлений можливості встановлювати чи спростовувати обставини, так як вони встановлені і таким надана оцінка рішенням, яке набрало законної сили, і такі дії є не тільки недоцільним, але й неприпустимими, так як в силу ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Таким чином в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 7437 грн (а.с.216), які підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту будівництва житлового будинку під час проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 7 437 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Перепелюк І.Б.