Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Кулак Д. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка імені Гальченко В.В.», третя особа - Державна служба України з питань праці, про встановлення періоду перебування у трудових відносинах, стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка імені Гальченко В.В.» (далі - ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.») про встановлення періоду перебування у трудових відносинах, стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання вчинити дії.

Зазначав, що він, починаючи з травня 2016 по березень 2018 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Протягом вказаного строку він одночасно обіймав посаду лікаря - нарколога основна посада), лікаря-психотерапевта та лікаря-хірурга у порядку внутрішнього сумісництва посад.

Ним були надані усі необхідні документи з метою належного оформлення трудових відносин із відповідачем.

Разом з тим, процедура оформлення трудових відносин була проведена відповідачем із порушенням вимог чинного законодавства України. Зокрема, відповідно до відомостей про роботу, які внесені відповідачем до трудової книжки НОМЕР_1 , оформленої на його ім`я, міститься запис №21 від 20.02.2017 про те, що він прийнятий на посаду лікаря-нарколога на підставі наказу №4к від 17.02.2017 та відповідно до запису №22 від 31.03.2018 його звільнено з займаної посади згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу №16к від 31.03.2018. Зазначені записи є такими, які не відповідають дійсним обставинам справи. Як вже було зазначено вище, фактично, він приступив до роботи починаючи з травня 2016 року, та одночасно обіймав посаду лікаря-нарколога та за внутрішнім сумісництвом посаду - лікаря-хірурга та лікаря-психотерапевта.

Протягом роботи йому заробітна плата не виплачувалася.

Відповідно до відомостей Державної служби статистики України розмір невиплаченої йому заробітної плати складає 273 818 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просив встановити період його перебування у трудових відносинах з ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» з травня 2016 по 31.03.2018; стягнути з ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 273 818 грн.; зобов`язати ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» здійснити відрахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відносно нього за період з травня 2016 по березень 2018 .

Заперечуючи проти позову відповідач вказав на те, що позивачем у позові не вказано на умовах повного чи неповного робочого він перебував у трудових відносинах з відповідачем, позовні вимоги сформовані у спосіб, не передбачений законодавством для такої категорії спорів, а у разі встановлення судом періоду роботи позивача повний робочий час з 01.05.2016 по 19.02.2017 стягненню може підлягати лише сума заробітної плати у розмірі 53 420 грн. 30 коп.

Крім того, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої останній вказав на те, що позивач був звільнений з роботи 31.03.2018, з позовом звернувся 13.08.2018, тобто з пропуском тримісячного строку для звернення до суду.

Посилаючись на зазначені обставини відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, позивач вказав на те, що до даних правовідносин строку позовної давності не застосовується.

У письмових пояснення на позов представник Державної служби України з питань праці вказав на те, що вирішення трудового спору не передбачає участі Держпраці в спорі та подав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с. 14) останній 20.02.2017 був прийнятий на посаду лікаря-нарколога ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» (наказ № 4к від 17.02.2017).

31.03.2018 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 16 к від 31.03.2018).

Відповідно до наказу директора ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» від 17.02.2017 № 4к ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-нарколога з 20.02.2017 на умовах неповного робочого часу (а.с. 174).

Відповідно до наказу директора ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» від 31.03.2018 № 16к ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-нарколога з 31.03.2018 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 175).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Частиною 2 ст. 24 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У позові ОСОБА_1 просить встановити період перебування у трудових відносинах з ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» з травня 2016 року по 31.03.2018.

Разом з тим, як установлено судом, позивача було прийнято на роботу у ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» на посаду лікаря-нарколога з 20.02.2017 на умовах неповного робочого часу та звільнено з роботи 31.03.2018 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 174-175).

Таким чином, період його роботи на умовах неповного робочого часу з 20.02.2017 по 31.03.2018 не заперечується відповідачем та підтверджений відповідними наказами та записами в трудовій книжці, а тому позов в частині встановлення періоду роботи з 20.02.2017 по 31.03.2018 є необґрунтованим.

Одночасно, доказів того, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з травня 2016 року по 20.02.2017 останнім суду не надано.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Надані позивачем: наказ директора ТОВ «Клініка ім. Гальченко В.В.» про затвердження лікарського складу медичної комісії про проведенню медичного огляду кандидатів у водії та водії № 12-о.д. від 01.09.2016, до складу якої включено лікаря-хірурга ОСОБА_1 (а.с. 105), акт за результатами медичного огляду працівників ТОВ «Нова Лінія» від 23.06.2016 (а.с. 106-109), акт за результатами медичного огляду працівників ПАТ «НВП «Більшовик» від 04.07.2016 (а.с. 110-113) суд не приймає як належні докази на підтвердження перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ «Клініка імені Гальченко В.В.» у період з травня 2016 року по 20.02.2017.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 3, 4 п. 4 постанови № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має.

Позивач був звільнений з роботи 31.03.2018, звернувся до суду з даною позовною заявою 13.08.2018, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Доказів поважності пропуску строку суду не надав.

Разом з тим, оскільки позов в частині встановлення періоду перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з позивачем у період з травня 2016 року по 31.03.2018 є необґрунтованим та не підтверджений належними доказами, правових підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Оскільки позов в частині встановлення періоду перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з позивачем у період з травня 2016 року по 31.03.2018 задоволенню не підлягає, не підлягають і задоволенню вимоги щодо стягнення 273 818 грн. невиплаченої заробітної плати, оскільки позов в цій частині також не підтверджений належними доказами.

Відповідно до абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Доказів того, що вимоги зазначеного Закону відповідачем виконано не було позивачем суду не надано.

Одночасно суд не приймає як належний доказ несплати Єдиного внеску відповідачем доказ, наданий позивачем (а.с. 15), оскільки інформація з Реєстру застрахованих осіб формується та надається за формами, визначеними Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 18.06.2014 № 10-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1), а наданий позивачем документ не містить всіх необхідних даних для з`ясування того, чи виконувалися вимоги Закону відповідачем.

Виходячи з вищевикладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 233 КЗпП України, ст. ст. 6, 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка імені Гальченко В.В.» (03087, м. Київ, вул. Уманська, 49, кв. 25, ), третя особа - Державна служба України з питань праці (01601, м. Київ, вул. Десятинна, 14, ), про встановлення періоду перебування у трудових відносинах, стягнення невиплаченої заробітної плати, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук