ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

10 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1995/22

Головуючий у першій інстанції Меженнікова С. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/357/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Національна академія аграрних наук України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України»,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії аграрних наук України про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії аграрних наук України (далі - НААН), в якому просив:

- скасувати наказ Національної академії аграрних наук України №249-К від 29.09.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України».

Позовна заява обґрунтована тим, що 24.09.2021 згідно наказу НААН №389-к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України» (далі ДП «ДГ «Іванівка») та укладено з ним контракт на термін з 27.09.2021 по 27.09.2024, до ЄДРПОУ 28.09.2021 внесено відповідний запис.

Проте, вже 04.10.2021 до ЄДРПОУ внесено запис про зміну керівника юридичної особи ДП «ДГ «Іванівка» зі ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , підставою внесення відповідного запису стало рішення Київського районного суду м. Харькова від 30.09.2021 про поновлення ОСОБА_3 на посаді в.о. директора ДП «ДГ «Іванівка».

Позивач указував, що фактично з 04.10.2021 по кінець червня 2022 року завдяки активним свідомим діям ОСОБА_3 було заблоковано державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців шляхом подання безлічі судових надуманих позовів проти НААН, метою яких було блокування внесення змін до реєстру щодо керівника юридичної особи та протиправне захоплення влади на державному підприємстві.

29.09.2022 наказом НААН № 249-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора у зв`язку зі створенням ним заборгованості по податках та заробітній платі, неефективному використані земель державної власності, завдання збитків державному підприємству.

Зазначав, що він фактично зміг приступити до виконання своїх обов`язків директора тільки з 01.09.2022, а отже фізично завдати шкоди підприємству та створити заборгованість не міг, а тому посилання в оскаржуваному наказі на порушення ним пп. «в», «д» п.27 Контракту, вважає безпідставними та необґрунтованими.

Також вважав, що наказ про його звільнення підписаний не уповноваженою особою.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Національної академії аграрних наук України від 29.09.2022 № 249-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України».

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Заявник уважає, що оскаржуване рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області є таким, що порушує його права, інтереси, обов`язки, оскільки ОСОБА_1 оскаржується наказ щодо керівництва ДП «ДГ «Іванівка» та внаслідок поновлення позивача на посаді директора, в.о. обов`язків директора ОСОБА_2 буде звільнено із займаної посади, що матиме наслідком порушення його права на працю, передбаченого ст. 42 Конституції України. Тобто, судом порушено вимоги ст. 53 ЦПК України, оскільки рішення суду першої інстанції стосується прав, свобод, інтересів та обов`язків ОСОБА_2 , якого не було залучено до участі у справі, що є підставою для скасування судового рішення.

Щодо незгоди із судовим рішенням по суді спору зазначає, що:

- з 16.12.2021 в порушення умов контракту ОСОБА_1 не приступив до виконання своїх обов`язків керівника, фактично самоусунувся від їх виконання, не виконував умови укладеного з ним контракту, понад 8 місяців не з`являвся на підприємстві, в умовах воєнного стану не здійснював заходи із забезпечення продовольчої безпеки;

- ОСОБА_1 вчинено протиправні дії щодо реєстрації його як керівника ДП «ДГ «Іванівка» в серпні 2022 року;

- з матеріалів кримінального провадження № 0000261 встановлено, що станом на початок повномасштабного вторгнення військ РФ на територію України ОСОБА_1 перебував у м. Шепетівка Хмельницької області до закінчення посівної кампанії, на території підприємства з`явився лише 23.06.2022, а тому акти недопуску позивача до роботи у період з 06.10.2021 до 22.06.2022 є неналежними, недостовірними та недопустимими доказами;

- актом про результати проведення додаткової перевірки щодо встановлення особи керівника ДП «ДГ «Іванівка» від 30.11.2022 встановлено свідоме блокування ОСОБА_1 роботи підприємства, а також спростовуються факти недопуску позивача на підприємство у період з 06.10.2021 по 22.06.2022;

- даний позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та відноситься до юрисдикції господарського суду з огляду на правові позиці, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, від 10.04.2019 у справі №510/456/17.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не оскаржено в апеляційному порядку ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області в частині відмови в залученні його до участі в справі в якості третьої особи.

24.01.2023 та 25.01.2023 до Чернігівського апеляційного суду надійшли заяви від представників ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , із посиланням на те, що заявник не обґрунтував підстави звернення до суду з апеляційною скаргою та порушення оскаржуваним рішенням його прав, свобод та інтересів.

Зазначається, що ОСОБА_2 як фізична особа, що не брав участі у розгляді даної справи, не зазначений у позові ані стороною, ані іншим учасником справи, та не залучався до участі у справі судом. Тобто, ОСОБА_2 оскаржено рішення суду першої інстанції, як фізичною особою, яка не брала участі у справі, а не як представником юридичної особи ДП «ДГ «Іванівка», яке є третьою особою у справі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , який підтримав свою апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , які просили закрити апеляційне провадження у справі, представника ДП «ДГ «Іванівка» адвоката Голубовського М.О., яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_2 дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, доводи відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно п. 8 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Зокрема, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Критерії визначення, чи вирішені судовим рішенням права і свободи особи, не залученої до участі у справі, неодноразово були предметом перегляду Верховним Судом.

У постанові від 28 липня 2021 року у справі N 2-95/12 (провадження N 61-16854св20) Верховний Суд зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті, принаймні не за апеляційною скаргою такої особи.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦПК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі.

Участь у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору передбачена статтею 53 ЦПК України.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - це особи, які вступають у вже розпочатий процес, якщо рішення по справі може вплинути на їх права або обов`язки по відношенню до однієї із сторін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача).

Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу.

Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Предметом оскарження в апеляційному порядку ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, є рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.12.2022.

За змістом апеляційної скарги суть порушеного права ОСОБА_2 полягає в тому, що він перебуває на посаді в.о. директора ДП «Дослідне господарство «Іванівка» і поновлення на роботі позивача у справі ОСОБА_1 впливає на його ( ОСОБА_2 ) права і обов`язки.

Водночас судом першої інстанції розглянуто спір між ОСОБА_1 , який вважаючи протиправним наказ відповідача - Національної академії аграрних наук України про своє звільнення з посади ДП «ДГ «Іванівка», звернувся до суду із відповідним позовом.

Розглянувши справу у межах позовних вимог, суд першої інстанції визнав незаконним та скасував наказ Національної академії аграрних наук України від 29.09.2022 № 249-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновив ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії аграрних наук України.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 27.10.2022 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залучення його до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що відсутні підставі передбачені ч. 1 ст. 53 ЦПК України, для залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зважаючи на те, що ОСОБА_2 згідно наказу №250-к від 29.09.2022, виконує обов`язки директора ДП «ДГ «Іванівка» тимчасового.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність в неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, чи (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків особи, яка не брала участі у справі, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є така особа, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на відміну від сторін та третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, що є предметом судового розгляду, а отже, рішення суду може на них вплинути побічно у зв`язку з наявністю преюдиційного зв`язку між матеріальними правовідносинами, що є предметом судового розгляду, та іншими матеріальними правовідносинами, учасниками яких є одна зі сторін спору і третя особа (Постанова КЦС ВС від 26.10.2022 в справі № 463/3226/16-ц, провадження № 61-6795св22).

Сторонами спору, що розглянутий судом першої інстанції є сторони відповідного трудового контракту, укладеного 24.09.2021, а саме працівник ОСОБА_1 (позивач) і роботодавець Національна академія аграрних наук України, яка є юридичною особою - відповідач.

Суд першої інстанції не розглядав питання і не встановлював у своєму рішенні питання про права, інтереси та обов`язки фізичної особи ОСОБА_2 , так як він працює на іншій правовій підставі, якою є строковий трудовий договір, який діє тимчасово до призначення директора у встановленому законом порядку.

При цьому апеляційний суд відхиляє посилання заявника на те, що оскаржуваним рішенням суду нібито порушуються трудові права ОСОБА_2 , так як на його підставі, у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на посаді, він підлягає звільненню.

Відповідно до пункту 6 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Разом з тим, звільнення з підстави, зазначеної у пункті 6 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відтак звільнення працівника у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, проводиться на підставі закону, а не на підставі судового рішення, й провадиться з дотриманням гарантій, передбачених частиною 2 статті 40 КЗпП України.

Між тим, будь-яких ознак, що свідчили би про вирішення судом при ухваленні оскаржуваного рішення питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , колегією суддів не встановлено. Самі по собі посилання заявника на порушення умов контракту ОСОБА_1 не вказують про вирішення судом питання про його право, інтерес та обов`язок, що перебувають між собою у відповідному взаємозв`язку. При цьому, як вимагає наведена правова позиція Верховного Суду у постановах від 21 вересня 2018 року у справі №909/68/18, від 18 грудня 2018 року у справі №911/1316/17 та від 30 липня 2019 року у справі №903/825/18, взагалі відсутні в мотивувальній частині рішення висновки суду про права та обов`язки ОСОБА_2 , як не зазначено про таке і в резолютивній частині цього рішення.

Відтак колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не наділений правом на оскарження судового рішення в розумінні статті 352 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення оскаржуваним судовим рішенням прав заявника, а зводяться до його незгоди із задоволеними судом позовними вимогами ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що апеляційну скаргу подано особою, питання про права, свободи, інтереси та обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалося, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 належить закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст. 260, 261, 362 ч. 1 п. 3, 367, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії аграрних наук України про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 15 лютого 2023 року.

Головуюча Судді: