ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/2747/19 Номер провадження 22-ц/814/1548/23Головуючий у 1-й інстанції Мартинова О.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.,

секретар Владіміров Р.В.,

з участю представника позивача ТОВ «ФК «Приватні ініціативи» - адвоката Полетаєвої Т.Ю., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Портянки С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»

на заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12 грудня 2019 року, постановлене суддею Мартиновою О.М.,

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 , третя особа: Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» (далі - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», товариство) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , зняття з реєстрації місця проживання та виселення із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

Позовна заява вмотивована тим, що 16.07.2008 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №2001/0708/98-015, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 47 450,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом із кінцевим терміном повернення коштів до 15.07.2018.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» перейшло до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

Позивач вважав, що ОСОБА_1 , втративши право власності на квартиру, відповідно до ст.317 ЦК України втратив і право користування цією квартирою.

Товариство зверталось до відповідача з вимогою звільнити житло, однак незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у спірній квартирі, колишній власник продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселитися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, внаслідок чого порушуються його законні права та інтереси.

При цьому позивач зазначає, що у власності відповідача є інше житло, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною вище квартирою, зняти його з реєстраційного обліку та виселити.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.12.2019 в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що спірна квартира набута не за рахунок кредитних коштів, а тому з огляду на норми ст.109 ЖК України виселення відповідача без надання іншого житла є неможливим.

Із таким рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що 10.04.2019 товариство правомірно набуло право власності на спірну квартиру, а тому відповідач, як попередній власник, втратив право користування цим житлом. Тому з урахуванням положень цивільного закону щодо захисту права власності товариство, як новий власник, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому житлом у заявлений у позові спосіб.

Оскільки іпотечна квартира набута не за рахунок коштів, отриманих за кредитом, тому відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України відповідач, який зареєстрований у вказаній квартирі, підлягає виселенню без надання іншого житла. При цьому звертає увагу, що відповідач має у власності інше житло квартиру АДРЕСА_2 , тобто має інше постійне житлове приміщення і його права не порушуються виселення з іпотечної квартири.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24.02.2021 апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» залишено без задоволення, а заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.12.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.12.2021 касаційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 24.02.2021 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25.10.2022 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Полєтаєва Т.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Пояснила, що відповідач мав інше житло для свого проживання кв. АДРЕСА_2 , однак 21.01.2022, діючи недобросовісно та на шкоду кредитору, уклав договір дарування цієї квартири на користь своєї матері ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Між тим, відповідач має у спільній сумісній власності із дружиною ОСОБА_4 житловий будинок житловою площею 51,5 кв.м. у АДРЕСА_3 . Тому вважає, що виселення відповідача із спірної квартири, право власності на яку перейшло до позивача, є виправданим, необхідним для захисту права власності позивача та не покладає надмірний тягар на відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Портянко С.П. проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує належне забезпечення відповідача іншим житлом, оскільки вказаний позивачем житловий будинок знаходиться в сільській місцевості та не створює належних умов для проживання його сім`ї, зокрема, трьох дітей, у порівнянні з житлом у спірній квартирі.

Третя особа Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, будучи повідомленим про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, в судове засідання явку свого представника не забезпечило, що згідно ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2006.

16.07.2008 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2001/0708/98/015, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 47 450,00 доларів США на строк з 16.07.2008 по 15.07.2018 та на умовах, передбачених у цьому договорі./а.с.15-18 т.1/

Для забезпечення зобов`язань по даному кредитному договору укладено іпотечний договір № 2001/0708/98-015- Z-1 від 16.07.2008, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 ./а.с.19-22 т.1/

У зв`язку з укладенням 14.12.2018 договору купівлі-продажу майнових прав №1064/К та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2001/0708/98-015-Z-1 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» до позивача перейшли права та обов`язки по кредитному договору № 2001/0708/98/015 від 16.07.2008 та по іпотечному договору №2001/0708/98-015-Z-1 від 16.07.2008./а.с.23 т.1/

ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки та в позасудовому порядку набуло права власності на нерухому майно - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м. Право власності на спірну квартиру за позивачем зареєстровано 08.04.2019, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності./а.с.29 т.1/

01.03.2019 ТОВА «ФК «Приватні інвестиції» направило на адресу відповідача письмову вимога про усунення порушення зобов`язань та виселення із вказаної квартири протягом одного місяця з дня отримання вимоги./а.с.24-22 т.1/

ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 ./а.с.31-32 т.1/

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у кв. АДРЕСА_4 у цьому житлі 07.08.2008 зареєстрований ОСОБА_1 /а.с.39 т.1/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що спірна квартира набута відповідачем у власність не за кредитні кошти, а тому відсутні підстави, передбачені статтею 109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку» для виселення ОСОБА_1 без надання іншого постійного жилого приміщення. При цьому суд першої інстанції вважав, що можливість виселення особи із житла, придбаного не за кредитні кошти без надання іншого житла приписами ст.109 ЖК України не ставиться в залежність від наявності у власності такої особи іншого житлового приміщення.

Апеляційний суд з такими висновками районного суду не погоджується, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, що підлягали застосуванню, та прийняті з порушенням норм процесуального права. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналіз викладених норм права вказує на те, що правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 109 ЖК України встановлює підстави та порядок виселення із займаного жилого приміщення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Відповідно до частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22.06.2016 у справі №6-197цс16, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16. З такими правовими висновками погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31.10.2018 у справі №14-317цс18.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень статті 109 ЦК України викладені Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №442/328/19ц та в постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №362/3042/17.

При вирішенні спорів за позовами нових власників житла про визнання такими, що втратили право користування попередніх власників житла, яке відчужувалось у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, потрібно враховувати не тільки підстави, визначені частиною другою статті 109 ЖК УРСР, а і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності, та фактичні обставини кожної конкретної справи.

Як убачається з матеріалів цивільної справи, що є предметом цього апеляційного провадження, за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло право власності на спірне жиле приміщення та стало новим власником спірного майна, яке належало відповідачу.

Не дивлячись на те, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону №898-IV, є передбачуваними, разом з тим, істотне значення має те, чи мав новий власник об`єктивну можливість знати про наявність прав інших осіб (відповідачів) на користування спірною квартирою, та чи збереглось таке право у колишніх власників, оскільки сама по собі реєстрація осіб у квартирі не є підтвердження наявності права користування цим майном.

Отже, колишній власник спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР може користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням.

При цьому, з огляду на необхідність дотримання балансу інтересів сторін, а саме: нового власника безперешкодно користуватись своїм майном, та попереднього власника, для якого законом передбачена можливість збереження права користування до забезпечення іншим постійним житлом, необхідно враховувати потребу колишнього власника у забезпеченні житлом.

Якщо колишній власник фактично не проживає у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечений іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ним права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 29.09.2021 у справі №344/12708/19, які мають бути враховані в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції наведеного не врахував та, встановивши наявність у власності відповідача іншого житла, не надав оцінки доводам сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем, який передав її в іпотеку.

Із матеріалів справи убачається, що на час вирішення позову відповідач ОСОБА_1 має інше житло для проживання, а саме: у приватній власності мав квартиру житловою площею 30,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 , та у спільній сумісній власності із дружиною ОСОБА_4 - житловий будинок житловою площею 51,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому колегія суддів також звертає увагу на суперечливу поведінку відповідача ОСОБА_1 , який після укладення іпотечного договору зареєстрував своє місце місце проживання в іпотечній квартирі, тоді як до цього мав реєстрацію у кв. АДРЕСА_2 .

Даоі, після винесення Верховним Судом постанови від 08.12.2021 у цій справі відповідач, діючи умисно на шкоду кредитору, 21.01.2022 здійснив відчуження кв. АДРЕСА_2 за безвідплатним договором (договором дарування) на користь своєї матері ОСОБА_3 .

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статі 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18, від 02.02.2022 у справі №922/1474/21.

Встановлені у справі, що переглядається, фактичні обставини підтверджують той факт, що перехід права власності на спірну квартиру до позивача у поєднанні з його вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом і виселення, ґрунтуються на вимогах закону та є виправданим втручання у право відповідача користуватися спірним житлом, необхідним для захисту права власності позивача та не покладає надмірний тягар на відповідача.

Отже, з огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Згідно ст.141 ЦПК України стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»судові витрати по оплаті судового збору: за подання позову 5 763,00 грн./а.с.1 т.1/, за апеляційну скаргу 8 644,50грн./а.с.124 т.1/, за касаційну скаргу 11 526,00 грн./а.с.41 т.2/, а всього 25 933,50 грн.

Керуючись ст.ст.367,368, 374 п.п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» - задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме:- квартирою АДРЕСА_4 .

Зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у квартирі АДРЕСА_4 .

Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ТОВ «Фінансова компанія «Приватні ініціативи», без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» судові витрати по оплаті судового збору в сумі 25 933,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.02.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Л.М. Хіль