КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/5252/21 Головуючий у суді першої інстанції - Шролик І.С.
Номер провадження № 22-ц/824/4361/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», подану представником Кущ Яною Василівною, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року АТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 12 червня 2015 року у розмірі 50 685,53 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 червня 2015 року між сторонами укладено договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) №4827. За умовами укладеного договору банк видав відповідачу кредитну картку, відкрив картковий рахунок та надав кредит у вигляді овердрафту. Процентна ставка за користування кредитом становила 46 % річних.

АТ «Перший український міжнародний банк» стверджувало, що ОСОБА_1 своєчасно не повернула кредит, не сплатила проценти за користування ним у строки, визначені договором, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в сумі 50985,53 грн, яка складається із заборгованості зі сплати тіла кредиту 35 132,59 грн та процентів за користування кредитом у сумі 15 552,94 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог АТ «Перший український міжнародний банк» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Перший український міжнародний банк» - Кущ Я.В. подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що банк належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та надав кредитні кошти відповідачу, однак відповідач порушила свої зобов`язання щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості.

Доводами апеляційної скарги є те, що в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції відсутнє посилання на те, що банк не надав докази видачі відповідачу кредиту або те, що вимоги банку є неправомірними. Зокрема, банк посилається на те, що наданий розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку відповідача є належними доказами наявності заборгованості у ОСОБА_1 . Також вказано, що відповідач наданий банком розрахунок не спростувала й свого розрахунку не надала.

Крім того, в апеляційній скарзі також вказано, що жодних нарахувань процентів за користування відповідачем власними коштами банком здійснено не було. Відносно зарахування суми у розмірі 2 910,12 грн в погашення кредитної заборгованості, то апелянт вказує, що банк не здійснював подвійного стягнення та зарахував вказану суму в рахунок погашення кредитної заборгованості на праві договірного списання грошових коштів, яке було надане відповідачем банку згідно п.3.9 розділу 3 Загальних умов договорів кредитування, відкритті та закриття рахунків. Банк не отримував відповідного рішення суду щодо стягнення з банку грошових коштів за скасованим виконавчим написом.

Враховуючи вищевикладене, представник АТ «Перший український міжнародний банк» - Кущ Я.В. просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку, а також стягнути з відповідача судовий збір за подачу апеляційної скарги.

30 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Кучерук М.В. , який було подано 23 листопада 2022 року (а.с.208), відповідно до якого зазначено, що факт видачі кредитних коштів ніким під сумнів не ставився й приймався як дійсний. Представник відповідача зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не надав власного розрахунку заборгованості на спростування наданого банку є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не має заборгованості за кредитним договором, що підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку, а саме виписками з банківських рахунків, на яких обліковуються кошти та нараховані проценти. Вказано, що із наданих банком виписок вбачається, що станом на 03 жовтня 2016 року залишок складає 0,00 грн, що свідчить про відсутність заборгованості, так само як і станом на 18 лютого 2021 року вихідний залишок становить 0,00 грн.

Представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції правильно надав оцінку розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та дійшов правомірного висновку про безпідставність нарахування процентів за користування власними коштами, а не овердрафтом, про безпідставність нарахування процентів після закінчення строку дії договору та необґрунтованість тверджень про надання відповідачеві коштів після закінчення строку дії кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - Кучерук М.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, а також стягнути понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2015 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладено договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) №4827 (а.с.5-7).

За умовами договору банк зобов`язався видати ОСОБА_1 кредитну картку, відкрити картковий рахунок № НОМЕР_1 та надати кредит у вигляді овердрафту з лімітом 5 000 грн, який у подальшому збільшено до 37 900 грн. Сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитом становитиме 46% річних. Строк користування овердрафтом - 60 місяців.

Згідно виписки з рахунку ОСОБА_1 станом на 18 лютого 2021 року заборгованість за кредитним договором становить 50 685,53 грн, з яких заборгованість за кредитом 35 132,59 грн, заборгованість за відсотками -15 552,94 грн (а.с.10).

Крім того, позивачем було також надано виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 12 червня 2015 року, де зазначено, що по дебету рахунку документів 96 на суму 24 263,42 грн, по кредиту рахунку документів 18 на суму 24 263,42 грн (а.с.11-21).

Відповідно до наданого розрахунку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 03 жовтня 2016 року по 18 лютого 2021 року вбачається, що станом на 18 лютого 2021 року вихідний залишок складає 0,00 грн (а.с.22-30).

Також позивачем було надано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором №4827 від 12 червня 2015 року станом на 18 лютого 2021 року, де зазначено, що заборгованість по сумі кредиту становить 35 132,59 грн, а по процентам - 15 552,94 грн, що загально становить 50 685,53 грн (а.с.120-123).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, мотивував своє рішення тим, що розмір заборгованості не доведений позивачем належними та допустимими доказами, а з досліджених судом виписки руху коштів по рахунку позичальника та розрахунку заборгованості не доводиться розмір заявленої банком заборгованості, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Перший Український Міжнародний Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір й відповідач отримала кредитні кошти, користувалась ними і здійснювала погашення кредитної заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, а саме наданий банком розрахунок заборгованості, а також виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 , апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано та правомірно встановив факт того, що у відповідача по справі відсутня заборгованість за наданим кредитом.

Так, з дослідженої виписки по рахунку відповідача станом на 03 жовтня 2016 року вихідний залишок складає 0,00 грн, що свідчить про відсутність заборгованості за кредитними коштами. Також згідно даних виписці за інший період з 12 червня 2015 року до 03 жовтня 2016 року всього документів 114 на суму: 48 526,84 грн у тому числі: по дебету рахунку документів 96 на суму: 24 263,42 грн, по кредиту рахунку документів 18 на суму: 24 263,42 грн.

Таким чином, наданим банком документом підтверджено факт того, що за вказаний період у відповідача відсутня заборгованість.

Крім того, було досліджено виписку по особовому рахунку за період з 03 жовтня 2016 року до 18 лютого 2021 року, з якої вбачається, що станом на 18 лютого 2021 року вихідний залишок складає 0,00 грн, що свідчить про відсутність заборгованості. Навпаки вхідний залишок 14 602,76 грн. За цей же період у виписці зазначено про 112 проводок вхідний залишок 253,75 грн при цьому кредит 49 399,65 грн та дебет 49 653,40 грн (а.с.30).

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Враховуючи зазначені положення закону, саме із первинних документів суд має встановити наявність або відсутність заборгованості у фізичної особи за наданим кредитом.

Однак, із наданих позивачем документів (виписки по картковому рахунку відповідача) вбачається, що у відповідача по справі відсутня заборгованість перед банком за кредитним договором.

Із вказаним підстав апеляційний суд критично оцінює наданий банком розрахунок заборгованості, оскільки, як вірно було зазначено судом першої інстанції, останній містить відомості, які не відповідають по даті фактичного використання кредитних коштів й даті фактичного нарахування відсотків із відповідною датою фактичного погашення кредитних коштів та відсотків.

Правомірним також є висновок суд першої інстанції щодо відсутності правових підстав для нарахування, а й відповідно до стягнення відсотків за користування кредитними коштами нарахованими банком за період з 30 червня 2020 року по 30 грудня 2020 року, тобто після закінчення строку дії договору 12 червня 2020 року в загальному розмірі 7471,22 грн.(а.с.120 на звороті). Оскільки за умовами укладеного договору не передбачено нарахування відсотків, після закінчення строку дії кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Разом із відзивом на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 - Кучеруком М.В. було заявлено вимогу про стягнення понесених відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідача було надано рахунок на оплату №2/126/2020 від 23 листопада 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_1 має сплатити 4 000 грн Адвокатському бюро «Максима Кучерука» за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.201); акт №2/126/2020 приймання -передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 23 листопада 2022 року, відповідно до якого представником було надано наступні послуги: підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу, сума - 4 000 грн. Вказаний акт підписано ОСОБА_1 та представником Кучеруком М.В. (а.с.202).

Крім того, представником відповідача також було надано квитанції від 23 листопада 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_1 сплатила 4 000 грн за надані послуги адвоката (а.с.203), ордер серії АІ №1156795 від 28 вересня 2021 року на представлення інтересів ОСОБА_1 в Київському апеляційному суді (а.с.204), а також договір про надання правничої допомоги від 24 грудня 2020 року, який укладено з ОСОБА_1 (а.с.205) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, видане на ім`я Кучерука М.В. (а.с.206).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заперечення щодо заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу від АТ «Перший український міжнародний банк» на адресу апеляційного суду не надходили.

Враховуючи надані представником відповідача докази понесених витрат на правову допомогу, а також принцип співмірності, апеляційний суд доходить висновку про задоволення поданої заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», подану представником Кущ Яною Василівною, залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (, 04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд.4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв