Справа № 367/4836/19
Провадження №2/367/788/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

01 листопада 2023 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу будинку,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу будинку. В позовній заяві зазначає, що між ним, ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 27.07.2013 року укладено трьохсторонній договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого відповідач є одним із покупців 1/2 частини житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09. Даний договір купівлі-продажу житлового будинку укладено з відстроченням платежу. Загальна сума, за яку відповідач купує у нього 1/2 частину житлового будинку, який є предметом договору становить 303 210 (триста три тисячі двісті десять) гривень. До підписання договору відповідачем передано йому 100 210 (сто тисяч двісті десять) гривень в рахунок оплати нерухомого майна (пункт 5 договору). Решту суми, у розмірі 203 000 (двісті три тисячі) гривень відповідач зобов`язаний сплатити після укладення договору, яке відбулось 27.07.2013 року (пункт 5 договору). Станом на день подання даної позовної заяви сума неоплаченого (невиконаного) відповідачем грошового зобов`язання становить 203 000,00грн. Дата виконання грошового зобов`язання по сплаті залишку від суми купівлі будинку в договорі встановлена некоректно, адже нотаріусом визначено в договорі дату - 10.07.2013 року. Звертаю увагу суду, що договір купівлі-продажу укладено та посвідчено нотаріусом 27.07.2013 року, а, відповідно до пункту 5, договору строк виконання покупцями зобов`язань по оплаті нерухомого майна встановлено до 10.07.2013 року. Тобто, вказана дата кінцевого строку виконання зобов`язань, яка передує даті укладення договору. Однак, не зважаючи на те, що відповідачем не виконано свої зобов`язання, щодо сплати у повному обсязі грошових коштів, ще 27.07.2013 року - у день підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нотаріус без законних на те підстав припинив за ним право власності на вище вказане нерухоме майно та оформив за відповідачем право власності на 1/2 частину житлового будинку. Таким чином, відповідач набув право власності на нерухоме майно з грубим порушенням його прав та без оплати повної вартості 1/2 частини житлового будинку. Таким чином, у разі відсутності дати виконання грошового зобов`язання (а така чітка дата відсутня, оскільки у договорі вказано некоректний строк виконання) воно підлягає виконанню протягом 7-ми днів з дня отримання відповідачем вимоги, яку 20 лютого 2019 року направлено рекомендованим листом з описом вкладеного на адресу відповідача (вимога про виконання грошового зобов`язання у якій ним ставилась вимога про виконання відповідачем своїх зобов`язань, щодо проведення в повному обсязі розрахунків за придбану 1/2 частину житлового будинку, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , та сплати на його користь залишку від суми купівлі частини будинку в розмірі 203 000 (двісті три тисячі) гривень, протягом 7-ми днів з дня отримання даної вимоги. Вимога відповідачем не виконана. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 203 000 (двісті три тисячі) гривень 00 копійок, яка виникла у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено 27.07.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем та зареєстровано в реєстрі за № 889 та стягнути усі судові витрати.

Відповідачем по справ подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, щоне визнає позовні вимоги та просить відмовити у їх задоволенні. Позивач просить суд застосувати до спірних відносин положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, тоді як дата виконання грошових зобов`язань за договором чітко визначена сторонами у договорі та була погоджена самим позивачем. Позивач зазначає, що Дата виконання грошового зобов`язання по сплаті залишку від суми купівлі будинку в договорі встановлена некоректно... . Проте, зазначене не знаходить свого правового обґрунтування, оскільки положеннями ст. 530 ЦК України визначено лише зобов`язання із встановленим строком (терміном) виконання, зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має статися, не встановлений строк виконання та строк виконання, визначений моментом пред`явлення вимоги. Відтак поняття некоректна дата виконання зобов`язання цивільним законодавством не передбачена, а отже зазначене позивача є лише його припущеннями. Так, положеннями ч. 2 ст. 530 ЦК України на які посилається позивач та які стали підставою для звернення до суду з даним позовом, зазначається наступне: Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства . Позивач стверджує, що решту суми, у розмірі 203000грн. відповідач зобов`язаний сплатити після укладення договору, яке відбулося 27.07.2013 року. Однак в п. 5 договору зазначено, що « Цей продаж вчиняється за 606 420,00грн, з яких продавець отримав від покупців до підписання цього договору такі суми: ... від ОСОБА_2 - 100 210грн. Покупці зобов`язуються в строк до десятого липня дві тисячі тринадцятого року сплатити залишок від суми купівлі будинку в таких розмірах:... ОСОБА_2 - 203 000грн.. Тобто, даний пункт договору не містить посилання сторін на те, що залишок у сумі 203000грн. має бути сплачено саме після підписання договору, як про це зазначає позивач. Більше того, зі змісту п. 5 договору вбачається, що сторони чітко погодили дату сплати відповідачем залишку за договором у сумі 203 000грн. - 10.07.2013 р. Позивач намагається ввести суд в оману, зазначаючи, що сторони погодили у договорі сплату залишку у розмірі 203 000грн. після підписання договору та, що дата виконання грошових зобов`язань відповідача не визначена. Оскільки строк виконання Відповідачем зобов`язання визначено конкретною датою (до 10.07.2013р..), то положення ч. 2 ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані судом до спірних правовідносин. Більше того, застосовуватися мають положення ч. 1 ст. 530 ЦК України Якщо зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . Позивач не скористався правом залишити за собою право власності на будинок до повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, як це передбачено ч. 1 ст. 697 ЦК України. Відтак, набуття відповідачем права власності на житловий будинок до повної оплати за договором - не є порушенням прав позивача. Позивач не звертається з будь-якими позовними вимогами до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименка Д.Б., який, з його слів, порушив його права на момент укладання договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. Отже, Позивач був вільний у тому, щоб зазначити у договорі про перехід до відповідача права власності на будинок лише після сплати ним повної вартості майна. Натомість у п. 13 договору позивач погодив, що право власності на будинок, що є предметом цього договору, виникає у покупця з дня державної реєстрації такого права. За таких обставин, вона законно набула права власності на житловий будинок, а позивач самостійно визначив та погодив дату сплати грошових зобов`язань, а також підтвердив, що розуміє наслідки укладання ним договору з такими умовами. Враховуючи той факт, що сторонами було погоджено точну дату оплати грошових зобов`язань за договором - до 10.07.2013 р., перебіг строку позовної давності розпочався з дня, наступного за датою невиконання своїх обов`язків - 11.07.2013 р. - та тривав до 11.07.2016 р. Натомість, до суду позивач звернувся 19.06.2019 р. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування, якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові, тому у задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності. Навіть якщо припустити, що сторонами було допущено технічну помилку під час складання договору, то у позивача була можливість виявити її набагато раніше, оскільки даний договір за ініціативою позивача був предметом спору ще у 2016 році. Так, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05.10.2016 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитро Борисович, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та застосування наслідків його недійсності. Суди апеляційної та касаційної інстанції залишили в силі рішення суду першої інстанції. За таких обставин, позивач не звернувся з позовом у межах строків позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. Щодо стягнення з Позивача на користь Відповідача витрат на професійну правничу допомогу. 29.11.2019 р. між нею та адвокатами Гулаком М.В. та ОСОБА_5 було укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до умов додатку 1 до договору, вона зобов`язана сплатити на користь адвокатів гонорар у розмірі 13000грн. Оплата гонорару була здійснена у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 29.11.2019 р. Просить суд застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 367/4836/19 наслідки спливу строків позовної давності, передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу житлового будинку у справі № 367/4836/19 відмовити у повному обсязі.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, щодо прийняття заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Заяву про слухання справи за її відсутності не надала, причини неявки суду не повідомила. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 27 липня 2013 року між ОСОБА_1 (як продавцем), з однієї сторони, та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (як покупцями), з другої, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., за реєстровим № 889, відповідно до умов якого продавець, продав, а покупці купили в рівних частках, по 1/2 частині кожен, житловий будинок за номером АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09. Будинок загальною площею 224,6кв.м., жила площа 96,0кв.м. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0666 га, кадастровий номер: :01:138:0125.

Згідно п. 5 договору цей продаж вчиняється за 606420,00 (шістсот шість тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок, з яких Продавець отримав від Покупців до підписання цього договору такі суми: від ОСОБА_3 - 149210 (сто сорок дев`ять тисяч двісті десять) гривень 00 копійок, від ОСОБА_2 - 100210 (сто тисяч двісті десять) гривень 00 копійок. Покупці зобов`язуються в строк до десятого липня дві тисячі тринадцятого року сплатити залишок від суми купівлі будинку, в таких розмірах: ОСОБА_3 - 154000 (сто п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, ОСОБА_2 - 203000 (двісті три тисячі) гривень 00 копійок.

Згідно п. 10 договору в разі невиконання умов, що випливають з п.5 цього договору, однією із сторін, Договір може бути розірваний на вимогу Продавця згідно чинного законодавства України.

Згідно п. 13 договору цей договір є укладеним з дня нотаріального посвідчення. Право власності на будинок що є предметом цього договору виникає у покупця з дня державної реєстрації такого права.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_2 є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 09, згідно договору купівлі-продажу від 27.07.2013 року.

20.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про виконання грошового зобов`язання в якій вимагає виконати свої зобов`язання, щодо проведення в повному обсязі розрахунків за придбану частину житлового будинку, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , та сплатити на його користь залишок від суми купівлі будинку в розмірі 203 000 (двісті три тисячі) гривень, протягом 7 - ми днів з дня отримання даної вимоги.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2п ередбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до вимогст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1ст. 530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не оплатила суму залишку в розмірі 203 000,00грн. від суми купівлі будинку, навіть після звернення до неї з такою вимогою 20.02.2019 року, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд застосувати до спірних відносин положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, зазначаючи, що нотаріусом в договорі некоректно встановлена дата виконання грошового зобов`язання по сплаті залишку від суми купівлі будинку «10 липня 2013 року» оскільки передує даті укладання самого договору « 27.07.2013 року».

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 спростовує той факт, що сторони по вище зазначеному договорі погодили сплату залишку у розмірі 203 000грн. після підписання договору та те, що дата виконання грошових зобов`язань не визначена, оскільки в п. 5 вказаного вище договору чітко зазначено, що в строк до десятого липня дві тисячі тринадцятого року зобов`язана ОСОБА_2 сплатити залишок від суми купівлі будинку в розмірі 203 000,00грн.

Твердження позивача про те, що відповідач зобов`язаний сплатити решту суми, у сумі 203000,00грн. після укладання договору, не знайшло підтвердження, жодних письмових належних доказів суду подано не було.

В п. 5 вказаного вище договору чітко зазначено встановлені строки виконання зобов`язання, зокрема: «покупці зобов`язуються в строк до десятого липня дві тисячі тринадцятого року сплатити залишок від суми купівлі будинку, в таких розмірах: ОСОБА_3 - 154000 (сто п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 копійок, ОСОБА_2 - 203000 (двісті три тисячі) гривень 00 копійок.

Станом на день розгляду даної справи, укладений між учасниками розгляду договір купівлі-продажу житлового будинку від 27.07.2013 року є чинним та нерозірваним.

Відповідно до вимог положення ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Тому суд, приходить до висновку, про те, що відсутні підстави застосування до спірних відносин положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, так як дата виконання грошових зобов`язань за вказаним вище зазначеним договором чітко визначена сторонами у договорі та була погоджена ними, про що свідчать підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 за таких обставин вважає, що заявлений позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено 27.07.2013 року, який як зазначає позивач не виконаний відповідачем. Також враховуючи той факт, що сторонами вище зазначеного договору було погоджено точну дату оплати грошових зобов`язань за договором - до 10.07.2013 р., перебіг строку позовної давності розпочався з дня, наступного за датою невиконання відповідчем своїх обов`язків - 11.07.2013 р. - та тривав до 11.07.2016 р. Натомість, до суду ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх майнових прав лише 19.06.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.),документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

29.11.2019 між ОСОБА_2 та адвокатами Гулак Михайлом Вікторовичем, ОСОБА_5 було укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого адвокатські послуги, що надаються адвокатами за цим договором, включають в себе, зокрема: (1) представництво інтересів клієнта у Ірпінському міському суді Київської області під час розгляду справи № 367/4836/19 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу будинку; (2) представництво інтересів Клієнтів перед підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності. Згідно додатку 1 до вказаного договору гонорар адвокату за надання правової допомоги складає 13000грн. Згідно платіжного доручення від 29.11.2019 № Р24АР24А127474647С42011 ОСОБА_2 оплатила 13000,00грн. ОСОБА_5 за послуги адвоката за договором про надання правової допомоги від 29.11.2019 року. Зі змісту адвокатського досьє адвокатами були вчинені наступні процесуальні дії : аналіз правової позиції, переговори з клієнтами, підписання договору - 29.11.2019; аналіз позовної заяви з додатками - 29.11.2019; аналіз практики судів вищої інстанції щодо порядку застосування ст. 530 ЦК України, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, формулювання правової позиції, консультація щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів), підготовка та подання відзиву позивачу та до суду 29.11.2019, 30.11.2019, 01.12.2019; участь у судовому засіданні Ірпінського міського суду Київської області 02.12.2019р. у справі № 367/4836/19 02.12.2019. З актом здавання-приймання наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 29.11.2019р. від 02.12.2019р. вбачається, що виконавці належним чином виконали свої зобов`язання за вказаним договором, претензій до наданих послуг у замовника відсутні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/92/15/15-ц визначено, що пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар/аванс є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки, позивачем не з`являлися клопотання, щодо, зменшення розміру витрат на правничу допомогу понесену відповідачем та, які підлягають розподілу між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність доказів щодо неспівмірності та необґрунтованості витрат на правову допомогу відповідача та відшкодування позивачем відповідачу понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 13000,00грн, які документально підтверджені наданими позивачем доказами.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

На підставі ст. 509, 525, 526, 530, 610, 614, 615, 625, 627, 629, 635, 655, 656, 657 ЦК України, керуючись ст. 12, 81, 83, 89, 141, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Суддя: Н.Ф. Карабаза