Справа № 133/501/22
Провадження № 22-ц/801/387/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 рокуСправа № 133/501/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року, ухвалене суддею Кучерук І.М., повне рішення складено 12 грудня 2022 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на період навчання,

встановив:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 15 000 гривень, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення сином двадцяти трьох років за умови продовження навчання.

Позов мотивований тим, що з 14.02.2002 вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірваний. У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час син навчається в Національному університеті «Львівська політехніка» на денній формі навчання дистанційно. Термін закінчення навчального закладу - 30 червня 2023 року.

На даний час син проживає разом з нею та потребує матеріальної допомоги з боку свого батька.

Відповідач займається підприємницькою діяльністю в сфері ІТ, його місячний дохід складає близько 100 000 гривень і тому він має можливість утримувати сина на період його навчання.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на навчання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 600 гривень щомісячно, починаючи з 30 травня 2022 року і до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку, за умови продовження ним навчання.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 172,02 грн, іншу частину судового збору компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У скарзі зазначає, що на день подання позовної заяви їй не було відомо, що відповідач перебуває на військовій службі та отримує відповідну заробітну плату, тому посилання на цей факт в позовній заяві відсутнє. Суд зазначив, що позивачка не надала доказів в підтвердження її щомісячних витрат на утримання сина, однак, ст. 182 СК України не вимагає надання суду позивачем доказів щомісячних витрат на утримання повнолітньої дитини. Крім того, дивним і протиправним є твердження суду про ненадання нею доказів на підтвердження свого скрутного матеріального стану, оскільки вона в позові не посилалася на своє скрутне матеріальне становище і ст. 182 СК України не вимагає надання таких доказів. Суд фактично погодився з доводами відповідача, які викладені ним у відзиві та не спростував зазначені нею у позовній заяві докази того, що відповідач працює і отримує чималу заробітну плату. Норми ст. 180, 192 СК України, на які послався суд першої інстанції, не мають відношення до даної справи, а посилання на ст. 199, 200 СК України в резолютивній частині рішення суду відсутні. Відповідач працездатний, займається підприємницькою діяльністю, та одночасно отримує заробітну плату як військовослужбовець, тобто має можливість сплачувати аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 14 лютого 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

На момент звернення до суду із вказаним позовом шлюб між сторонами розірвано, що ними не заперечується.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 травня 2003 року (а.с.3).

Відповідно до копії довідки №7252 від 01 вересня 2019 року, виданої Національним університетом «Львівська політехніка», ОСОБА_3 , 2003 року народження, у 2019 році вступив до Національного університету «Львівська політехніка», навчається на 1 курсі денної форми навчання. Термін закінчення навчального закладу 30 червня 2023 року (а.с.5).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до акту про місце проживання від 25 січня 2022 року. На даний час ОСОБА_3 зареєстрований за місцем навчання: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки №101-3 від 25 січня 2022 року, виданої Центром надання адміністративних послуг Козятинської міської ради Вінницької області (а.с.4).

19 серпня 2022 року Національним університетом «Львівська політехніка» на адвокатський запит представника відповідача повідомлено, що ОСОБА_3 відповідно до наказу №2800-4-10 зарахований з 01 вересня 2019 року студентом першого курсу денної форми навчання першого (бакалаврського) рівня вищої освіти за спеціальністю «Кібербезпека» Інституту комп`ютерних технологій, автоматики та метрології університету. На даний час навчається на 4 курсі. Відповідно до наказу №1993-4-10 від 15 липня 2022 року ОСОБА_3 призначено стипендію у розмірі 2 000 гривень з 01 серпня 2022 року на 7 семестр 2022-2023 навчальний рік. Відповідно до наказу №356-1-10 від 01 серпня 2022 року навчання студентів четвертих курсів першого (бакалаврського) рівня вищої освіти денної форми навчання в осінньому семестрі проводяться в онлайн формі. ОСОБА_3 навчається за кошти державного бюджету (а.с.29).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 серпня 2022 року, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2019 року є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.30).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 з 04.08.2008 зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності: комп`ютерне програмування; ремонт комп`ютерів і периферійного устатковання; роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткованням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах; консультування з питань інформатизації; інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем (а.с.6).

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 199 СК України зазначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

У постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошові сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала, що повнолітній син, який навчається, потребує матеріальної допомоги, а відповідач, який отримує дохід від підприємницької діяльності, має змогу утримувати сина на період його навчання.

Стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На думку апеляційного суду, умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників тощо).

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, тощо, однак, ОСОБА_1 доказів на підтвердження цьому не надала.

ОСОБА_1 ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не мотивувала, чому з відповідача підлягають до стягнення аліменти саме у визначеному неї розмірі - 15 000 гривень.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 надала лише докази навчання сина у Національному університеті «Львівська політехніка», інших доказів на підтвердження витрат, пов`язаних саме з його навчанням, зокрема, щодо понесення витрат на проїзд до навчального закладу, проживання, придбання підручників, тощо не надала.

Отже, розмір аліментів є необґрунтованим.

Лише сам факт отримання відповідачем доходу не є підставою для стягнення з нього аліментів у встановленому позивачем розмірі, оскільки позивач в першу чергу повинен довести потребу повнолітнього сина, який продовжує навчання, в матеріальній допомозі.

При цьому, Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому, з урахуванням того, що син проживає у місті Козятин, навчання проводиться в онлайн формі, беручи до уваги отримувану сином стипендію в розмірі 2 000 гривень щомісячно, наявність у нього на праві власності нерухомого майна, та не доведення позивачем факту понесення нею витрат, пов`язаних з навчанням, вважав, що розмір аліментів повинен становити розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи - 2 600 грн. Тому просив позов задовольнити частково та стягувати з нього вказану суму на користь позивача на утримання сина у зв`язку з продовженням сином навчання до досягнення останнім двадцяти трьох років.

Апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_3 навчається на бюджетній формі навчання, отримує стипендію в розмірі 2 000 гривень, навчання відбувається дистанційно, за місцем навчання він не проживає, взаємний обов`язок батьків по утриманню повнолітнього сина та позицію відповідача у справі, а також апеляційний суд зважає на необґрунтованість позовних вимог в частині розміру витрат на навчання, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, визначивши аліменти в розмірі 2 600 гривень (прожитковий мінімум для працездатних осіб на момент подання відзиву на позов).

Відхиляються доводи апелянта з приводу того, що ст. 182 СК України не вимагає надання суду позивачем доказів щомісячних витрат на утримання повнолітньої дитини, оскільки вказана стаття визначає лише обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Натомість, обов`язок доведення обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, визначений ст. 12, 81 ЦПК України.

Апелянт вказує, що суд послався на норми ст. 180, 192 СК України, які не мають жодного стосунку до заявлених позовних вимог, однак, такі доводи є безпідставними, оскільки посилання суду на вказані положення в мотивувальній частині рішення суду відсутнє.

Необхідності посилатися на норми ст. 199, 200 СК України в резолютивній частині рішення суду немає, оскільки вимоги до резолютивної частини рішення суду викладені в ч. 5 ст. 265 ЦПК України, і зазначення в резолютивній частині норм права, які застосував суд, вказаною нормою не вимагається.

Натомість, мотивувальна частина рішення суду місить посилання на вказані норми, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко