ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 січня 2023 року

м. Валки

Справа № 643/14324/19

Провадження № 22-ц/818/63/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач : Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Валки цивільну справу за позовом керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова (колишня Харківська місцева прокуратура № 4) в інтересах держави, в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року, постановлене у складі судді Харченко А.М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

В обґрунтування позову зазначає, що в ході перевірки, проведеної Харківською місцевою прокуратурою № 4, встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі лазні - сауни літ. «Г-1» загальною площею 115,4 кв. м та нежитлової будівлі павільйону літ. «В-1» загальною площею 107,1 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 . На підставі рішення 26 сесії ХМР 5 скликання від 23 жовтня 2008 року № 283/08 ОСОБА_1 для обслуговування вказаних нежитлових будівель надано в оренду дві земельні ділянки загальною площею 0, 0744 га та 0,1256 га, строком до 01 жовтня 2013 року. У зв`язку з тим, що відповідач не оформив договори оренди в установленому законом порядку, рішення було визнано таким, що втратило чинність в частині надання ОСОБА_1 в оренду вказаних земельних ділянок. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 травня 2019 року № 168025239 право власності на нежитлові будівлі літ. «В-1» площею 107,1 кв. м та літ. «Г-1» площею 115,4 кв. м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 2317 від 21 вересня 2011 року (1/2 частина) та за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № Г1-125/2000 від 15 червня 2000 року (1/2 частина). ОСОБА_1 не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата. Згідно з даними органів податкової інспекції ОСОБА_1 перебуває на обліку ГУ ДФС в Харківській області як платник податку за землю та у 2016 році ним сплачено 6 710,44, грн, у 2017 році 7 113,07 грн, у 2018 році 7113,07 грн. Відповідач не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору збільшує вартість власного майна, а позивач втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача. Зазначає, що розмір доходу ОСОБА_1 через відсутність платежів за земельну ділянку по АДРЕСА_1 розраховано Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується і сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Площа земельних ділянок визначена у відповідності до зовнішніх меж нежитлових будівель. Просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 215 861,46 грн та судові витрати.

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що відповідач на момент пред`явлення позову не є співкористувачем земельних ділянок по АДРЕСА_1 , так як не є власником нежитлових будівель, розташованих на них. На підставі договору дарування від 21 вересня 2011 року за реєстровим № 2317 одноосібним власником нежитлових приміщень є ОСОБА_2 . Таким чином, позивач намагається стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі 215 861,46 грн за користування земельними ділянками в період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року, коли відповідач вже не був власником вищевказаних нежитлових приміщень, а фактичним повноправним власником цих приміщень і, як наслідок, фактичним землекористувачем була інша особа - ОСОБА_2 . Крім того зазначав, що прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірна земельна ділянка належить саме Харківській міській раді на праві комунальної власності. Вказав, що спірна земельна ділянка юридично закріплена на праві постійного користування за Відкритим акціонерним товариством «Турбоатом» (далі ВАТ «Турбоатом»), обліковується в загальному масиві земель ВАТ «Турбоатом» і не перебуває у комунальній власності.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року в задоволенні позову Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради - відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура в інтересах Харківської міської ради зазначає про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах Харківської міської ради в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що невжиття відповідачем відповідних заходів щодо формування спірної земельної ділянки не є підставою для її безоплатного використання. Власники несформованих земельних ділянок мають право на захист у випадку порушення належного їм права власності на такі ділянки відповідно до закону та можуть задіяти весь передбачений набір способів цивільно- правового захисту. Також зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до положень ст. 123 Земельного кодексу України, обов`язок розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки покладено на особу, зацікавлену в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, тобто на відповідача. Також відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що розрахунок суми орендної плати, здійснений позивачем, не відповідає дійсним характеристикам спірної земельної ділянки, тому є неналежним та недопустимим доказом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Представник ОСОБА_1 надав до суду заяву про залучення до матеріалів справи копії постанови Харківського апеляційного суду від 01.02.2022 року по справі № 643/11748/19, з якої вбачається, що дані правовідносити між тими ж самими сторонами вже були предметом розгляду в суді.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що провадження по справі підлягає закриттю у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Апеляційним судом встановлено, що у вересні 2019 року Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Із змісту позовних вимог вбачається, що Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти в розмірі 215 861,46 грн., які не були сплачені відповідачем за оренду земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року та 1 921,00 грн судового збору.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19 ) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Матеріали справи свідчать про те, що в липні 2019 року Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі ХМР) вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі 103 998,46 грн., які не були сплачені відповідачем за оренду земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 серпня 2016 року по 30 червня 2019 року (справа № 643/11748/19).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі ХМР - відмовлено. Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року змінено в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення. Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року змінено в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції набрало законної сили. Постанова Харківського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року оскаржена до Верховного Суду не була.

Предметом позову як у цій цивільній справі, так і у справі № 643/11748/19 є безпідставно збережена позивачем плата за оренду земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року.

Підставами позову як у цій справі так і у справі № 643/11748/19 є той юридичний факт, що позивач, будучи власником нежитлових будівель літ. «В-1», площею 107,1 кв.м., літ «Г-1», площе. 115,4 кв.м.за адресою: АДРЕСА_1 не сплачував орендну плату за земельну ділянку, на якій вони розташовані.

Отже, з викладеного вбачається, що Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за той самий період, з тих самих підстав, а саме про стягнення безпідставно збережених коштів, які не були сплачені відповідачем за оренду земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2016 року по 31 травня 2019 року на підставі ст. 1212 ЦК України.

Зазначення позивачем іншої суми стягнення, меншого періоду стягнення та посилання на інші докази, якими обгрунтовується сума стягнення не змінює висновків колегії суддів, щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки сторони у спорі, предмет та підстави позовів збігаються.

За вказаних обставин, провадження по справі підлягає закриттю у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за наявності рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки набрало законної сили рішення суду, яке ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Керуючись ст.ст.255, 374, 370, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова (колишня Харківська місцева прокуратура № 4) в інтересах держави, в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати - закрити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 27 січня 2023 року.