ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2124/23 Справа № 201/531/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року в цивільній справі номер 201/531/19 за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська звернулась позивачка ОСОБА_2 , щодіє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позовом до відповідачки ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 2002 року проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 у житловому будинку, який належав їм на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_1 . З 08 квітня 2005 року позивачка зареєстрована в цьому будинку, коли вона навчалась в школі дідусь та бабуся опікувалися нею та повністю утримували її, вони їй замінили батька та матір. Окрім позивачки в будинку проживала її сестра ОСОБА_1 . В 2004 році сестра переїхала до свого співмешканця ОСОБА_6 , ї до теперішнього часу вони з дітьми мешкають за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її дід ОСОБА_5 .

У 2010 році вона уклала шлюб з ОСОБА_7 і з дозволу бабусі до вказаного вище будинку вселився її чоловік. В 2012 році у позивачки народився син ОСОБА_3 .

Весь час вони проживали однією сім`єю з бабою, вели спільне господарство, разом поралися на присадибній ділянці, брали участь у витратах по утриманню будинку. Потім бабуся стала сильно хворіти, страждала на головний біль, слабкість, швидко втомлювалась, її дуже дратували та втомлював плач маленької дитини, який до того ж ще й часто хворів. Аби її не дратувати та не перевтомлювати, позивачці з чоловіком та дитиною на деякий час прийшлося вимушено виїхати з будинку, щоб дати змогу бабусі більше відпочивати.

В червні 2016 року вони вимушено виїхали з будинку, залишивши частково свої особисті речі. Однак, практично кожного дня позивачка з чоловіком та дитиною навідувалися до бабусі, допомагали по господарству та матеріально.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.

Після смерті, бабусі позивачка повідомила сестру та брата про намір вселитися в будинок, оскільки іншого житла не мала та не має, знаючи про те, що будинок бабця заповіла всім своїм

внукам.

Однак, сестра відповідачка по справі, була проти такого вселення та повідомила, що бабця їй подарувала будинок, забрала всі документи на будинок та сказала що позивачка не може тут проживати. Окрім того, забрала ключі від будинку.

Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки в телефонному режимі з проханням впустити її до будинку, в якому вона виросла, весь час проживала, та зареєстрована, повідомляла їй що позивачці немає де проживати, на що сестра завжди відмовляла.

На даний час в будинку знаходяться особисті речі позивачки. В будинок вона не має змоги зайти через перешкоди відповідачки. З цього приводу позивачка зверталась до поліції. У неї подружнє життя не склалося, з чоловіком вони зараз разом не ведуть спільне господарство і як одна сім`я не проживають. На теперішній час позивачка не має де проживати зі своїм сином, її матеріальне становище не дозволяє винаймати квартиру. Інколи приходиться проживати у брата в однокімнатній квартирі, в якій він проживає зі своєю сім`єю, дружиною та трьома дітьми або у своїх знайомих.

Спірний будинок є єдиним житлом позивачки, іншого будь-якого житла вона не має, син також проживає та зареєстрований в спірному будинку. За період хвороби бабусі утворилися великі борги зі сплати комунальних послуг, позивачка оплатила. Також позивачкою сплачувалися комунальні послуги і за попередні роки, а також втрачалися кошти на утримання будинку.

На теперішній час відповідачка чинить позивачці перешкоди у користуванні вказаним будинком.

Просила суд усунути їй, ОСОБА_2 , перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення її з неповнолітнім сином ОСОБА_3 в жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та передати позивачці ключі від будинку, стягнути судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , з боку ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 до цього будинку АДРЕСА_1 і зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від дверей цього житлового будинку.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Судом неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази у справі. Суд неправильно застосував норми матеріального права.

Позивачка ОСОБА_2 разом зі своєю дитиною в червні 2016 року зібрали свої особисті речі та виїхали зі спірного будинку до чоловіка та батька ОСОБА_7 , який в квітні 2016 року виїхав за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

20 вересня 2017 року ОСОБА_4 подарувала відповідачці спірний будинок. Відповідачка зареєструвалась з дітьми в належному їй будинку та почала проживати в ньому з дітьми.

Позивачка та її неповнолітній син в спірному будинку зареєстровані, але не проживають в

ньому з червня 2016 року, тобто, близько 7 років.

Рішення суду першої інстанції зводиться до переоцінки доказів на бік позивачки та будується на припущеннях.

Отже, висновки суду є безпідставними, необґрунтованими та свідчать про відсутність об`єктивного, всебічного, повного та законного розгляду справи.

Від позивачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, наведених в оскаржуваному рішенні.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Міронов В.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Бляхарська Ю.О. апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської радив судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до статей 128, 130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю доповідача, відповідачку та її представника, представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка ОСОБА_2 з 2002 року проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 у житловому будинку, який належав останнім на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_1 , і цього не оспорюють сторони. З 08 квітня 2005 року позивачка зареєстрована в цьому будинку (а.с. 10, 30, том 1).

Син позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 25.10.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18, том 1).

Згідно з договором дарування житлового будинку від 20 вересня 2017 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 75-76, том 1).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 21, том 1).

Судом першої інстанції також з`ясовано, що ОСОБА_1 22 травня 2019 року звернулася з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку і стягнення судових витрат. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. При розгляді цієї справи судом був досліджений висновок органу опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради №5/50112 про недоцільність задоволення позову та доцільність залишити право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з її сином ОСОБА_3 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року без змін (а.с. 111-117, 118-120).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадя ни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають як члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що згідно з договором дарування житлового будинку від 20 вересня 2017 року відповідачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_2 з 2002 року проживала разом зі своєю бабою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 у спірному житловому будинку, який належав останнім на праві приватної власності, і цього не оспорюють сторони. З 08 квітня 2005 року позивачка зареєстрована в цьому будинку. Син позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , також зареєстрований з 25.10.2018 року в цьому будинку.

Відповідачка ОСОБА_1 заперечує проти проживання позивачки та її дитини в належному їй будинку та забрала ключі від нього.

Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування спірним житловим будинком в матеріалах справи відсутні.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що позивачка та її неповнолітня дитина мають право користуватись спірним жилим приміщенням.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Однак, власник майна ОСОБА_1 не заявляла вимог про припинення сервітуту.

Відтак, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не втратила право користування спірним жилим будинком.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не впливають на правильність ухваленого рішення суду першої інстанції, тому підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 09 березня 2023 року.

Суддя: