провадження № 22-ц/824/755/2023 суддя-доповідач у суді II інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Сподарем Андрієм Володимировичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2016 року, індексний номер 31200312, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк»; скасувати запис про право власності № 16186661 від 31.08.2016р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Швеця Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2016 року, індексний номер 31200312.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі подружжям було набуто у власність нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 . 17.05.2007р. між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Марченко М.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 1237. У відповідності до п. 33.2 договору іпотеки за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань за кредитним договором від 16.05.2007р. № К24SGК00260043. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме трьох кімнатну квартиру площею 60 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 .

Після візиту за місцем свого проживання осіб, які представились представниками ПАТ КБ «Приватбанк» та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 дізнався, що право власності на кв. АДРЕСА_1 було зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки (запис про право власності № 16186661 від 31.08.2016р., внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2016р. за індексним номером 31200312) державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Швецем Р.О.

Вважає, що реєстрація права власності за ПАТ КБ «Приват Банк» відбулась незаконно з порушенням вимог ст. ст. 35, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», оскільки станом на дату проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПАТ КБ «Приват Банк» у переданій квартирі постійно проживають неповнолітні діти позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Іпотекодавець та співвласник нерухомого майна - ОСОБА_1 від ПАТ КБ «Приват Банк» не отримував жодних вимог про усунення порушення основного зобов`язання, зазначених державним реєстратором, як підставу для реєстрації права власності на спірну квартиру.

Також, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при перереєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, такий договір між Іпотекодавцем та ПАТ КБ «Приват Банк» не було укладено, а відтак позивач згоди на відчуження спірної квартири не надавав. Крім того, примусове стягнення зазначеного майна відбулося без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Спірне нерухоме майно є єдиним житлом та постійним місцем фактичного проживання позивача - ОСОБА_1 , його дружини - ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2019р., а саме арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка на праві власності зареєстрована за ПАТ КБ «Приватбанк» та заборону ПАТ КБ «Приватбанк» здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Сподаря Андрія Володимировича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку законності здійснення переоформлення права власності відповідачем без органу опіки та піклування. Чим, на думку апелянта, фактично позбавив єдиного місця проживання неповнолітніх дітей. Наголошує, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Також апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що сторона скаржника не отримувала письмову вимогу про усунення порушення, дана вимога на адресу відповідачем не надсилалася, а в матеріалах справи докази такого відправлення відсутні. Зазначає, що відповідач виготовив дану вимогу вже при розгляді справи в суді.

Окрім того, апелянт вказує про те, що фактично звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку повинно відбуватися виключно на підставі договору між сторонами, а не одноосібно, як це було зроблено відповідачем.

Апелянт наголошує, що в матеріалах справи наявні довідки про постійне проживання неповнолітніх дітей та їх матері в спірному приміщенні. Також додатково надано до апеляційної скарги довідку про реєстрацію дітей у спірному приміщенні. Звертає увагу апеляційного суду, що жодного іншого майна за скаржником не зареєстровано. Враховуючи, що площа цієї квартири не перевищує 140 кв.м., вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не скасував реєстрацію права власності на предмет іпотеки. При цьому посилається на судову практику ВСУ, викладену в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/1310/17, від 03 квітня 2019 року в справі № 686/20502/16-ц.

Поряд з цим, апелянт вважає, що суттєвим порушенням істотних умов позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки є відсутність оцінки вартості предмета іпотеки. Наголошує, що з урахуванням практики Верховного Суду в справі № 306/2053/16-ц (постанова від 20 березня 2019 року) та № 569/11069/16-ц (постанова від 04 вересня 2019 року) це є підставою скасування державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року відкрито апеляційне в справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями та шляхом направлення повідомлення на електронну пошту, зазначену сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку та повідомлення, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві/т.1, а.с.22/.

16.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № К2S4GK00260043/т.1, а.с.25-28/.

Відповідно до п.7.1 договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 16.06.2007р. по 15.06.2027р. включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 60 000,00 доларів США на наступні цілі: придбання квартири 50 000,00 доларів США, а також у розмірі 10 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків.

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати кошти (щомісячний платіж) у сумі 666.36 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 17.05.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № К2S4GK00260043, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 60,00 кв.м, житлова площа 41.90 кв.м. Предмет належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Марченко М.Ф. 17.05.2007 року, реєстр № 1233.(т.1, а.с.29-30).

Відповідно до п.12.3 та 12.5 іпотечного договору на підставах, передбачених чинним законодавством, на предмет іпотеки може бути звернення стягнення; предмет іпотеки знаходиться у спільній власності, згода чоловіка отримана; не є часткою, паєм (їх частин статутному фонді підприємств; не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність).

Судом встановлено, що 31.08. 2016 року уповноважена особа ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. із заявою про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.11.2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.09.2016 року, індексний номер 31200312, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 за суб`єктом ПАТ КБ «ПриватБанк»/т.1, а.с.19-20/.

Судом встановлено, що порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами у договорі іпотеки № 2S4GK00260043 від 17.05.2007 року.

Відповідно до п. 22 іпотечного договору у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Відповідно до п. 27 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотедержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом.

Як вбачається із матеріалів справи на адресу іпотекодавця ОСОБА_2 було направлено письмову вимогу про повернення кредиту та попереджено, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» зі спливом цього строку має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки. /т.1, а.с.139-140/.

Вказана вимога була отримана ОСОБА_2 27.07.2016 року /т.1, а.с.138/.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 проведено у відповідності до вимог законодавства, доказів протилежного суду не надано, а тому суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 589 ЦК України та ст.ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 33 ЗУ «Про Іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 36 ЗУ «Про Іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.ч. 3, 6 ст. 36 ЗУ «Про Іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Відповідно до ст. 37 цього Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами у договорі іпотеки № 2S4GK00260043 від 17.05.2007 року. Зокрема, п. 22 іпотечного договору у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем передбачено направлення іпотекодержателем іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Окрім того, п. 27 іпотечного договору визначене право вибору іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотедержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом.

Одним із доводів апеляційної скарги апелянт вказував відсутність в матеріалах справи доказів направлення відповідачем та отримання позивачем письмової вимоги.

Однак, колегія суддів критично оцінює такий довід апелянта, як такий, що спростовується наявними в справі доказами.

Так, як вбачається із матеріалів справи на адресу ОСОБА_2 , як іпотекодавцю було направлено письмову вимогу про повернення кредиту та попереджено, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» зі спливом цього строку має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки (т.1, а.с.139-140). Окрім того, направлення саме цієї вимоги підтверджується копією опису вкладення в цінний лист (т.1, а.с.138).

Також у матеріалах справи міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення з особистим підписом ОСОБА_2 , згідно якого вказана вимога була отримана ОСОБА_2 27 липня 2016 року (т.1, а.с.138).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 205/1096/19 (провадження № 61-6207св21) зазначено, що: «за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 р. у справі №757/13243/17 належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що письмова вимога була направлена в порядку, визначеному іпотечним договором, а в матеріалах справи містяться докази належного дотримання іпотеко держателем процедури повідомлення іпотекодавця ОСОБА_2 про вимогу стосовно усунення порушення.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_1 (позивач) не є стороною кредитного договору від 17.05.2007 року та договору іпотеки від 17.05.2007 року, в іпотекодержателя не існувало обов`язку направляти йому на виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» повідомлення про усунення порушень основного зобов`язання.

Подібний висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 31 серпня 2022 року в справі № 332/4600/19 (провадження № 61-20446св21), де вказано, що оскільки позивач не є стороною іпотечного договору, в іпотекодержателя не існувало обов`язку направляти їй на виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» повідомлення про усунення порушень основного зобов`язання.

Тобто, на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності банку на іпотечне майно і внесення відповідного запису до реєстру приватному нотаріусу КНМНО Швець Р.О. були надані усі необхідні документи, які передбачені Порядком №1127, а тому у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у вчиненні оспорюваної реєстраційної дії.

Щодо доводів апелянта про відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя апеляційний суд зазначає, що на момент укладення іпотечного договору від 17 травня 2007 року діяла редакція Закону України "Про іпотеку" від 12 травня 2006 року. Так, у статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції від 12 травня 2006 року було зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

А відтак, вказаний довід апелянта не ґрунтується на вимогах закону, чинного на час укладення іпотечного договору.

З посиланнями апелянта на відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину, що, на його думку, призвело до порушення прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , апеляційний суд також не погоджується, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно з ч.1-5 статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:

укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина;

видавати письмові зобов`язання від імені дитини;

відмовлятися від майнових прав дитини.

Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Одним із способів звернення стягнення є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що чинне законодавство не передбачає попередній дозвіл органу опіки та піклування на звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти, оскільки законодавством закріплено необхідність надання дозволу органу опіки та піклування лише на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини, зокрема, при укладенні договору іпотеки, якщо діти мають майнові права на іпотечне майно.

Також апеляційний суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені в подібних правовідносинах, де касаційним судом вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19), від 09 лютого 2022 року в справі № 335/4107/15 (провадження № 61-5694св21).

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, на час укладення договору іпотеки від 17.05.2007 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не мав права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_5 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народився вже після укладення договору. Будь-яких доказів на спростування вказаних висновків матеріали справи не містять.

Окрім того, як було вірно встановлено судом першої інстанції, докази проживання дітей в спірній квартирі в матеріалах справи відсутні.

Натомість, апелянтом до апеляційної скарги було додано новий доказ, а саме: копія витягу щодо інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 85414109 від 19 жовтня 2022 року.

Вирішуючи питання про прийняття вказаного доказу, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Апелянтом жодним чином не було вмотивовано неподання таких відомостей до суду першої інстанції, зважаючи на те, що згідно наданої ним інформації ОСОБА_5 зареєстрований в спірному житлі з 17 червня 2008 року. Таким чином, апеляційний суд не вбачає поважних причин, які б перешкоджали позивачеві отримати такий витяг раніше для надання суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів також враховує, що вказаний витяг не має виключного значення для правильного вирішення справи, оскільки як вже вище було встановлено, згода органу опіки та піклування потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів не приймає поданий до апеляційної скарги доказ, а саме: копію витягу щодо інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 85414109.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині доводів про поширення положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" до цих правовідносин.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

Висновки про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає застосуванню навіть у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку містяться і в постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19 (провадження № 61-12633св21).

При цьому згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції станом на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" (яка діяла станом на день укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Як встановлено судом та відомо з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 17.05. 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № К2S4GK00260043, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 60,00 кв.м, житлова площа 41.90 кв.м.

Вказане іпотечне майно є спільною сумісною власністю іпотекодавця та її чоловіка- позивача в цій справі, оскільки майно набуто під час їх шлюбу.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Позивач надавав згоду своїй дружині на укладення договору іпотеки, що ним не спростовано позивачем, а отже погодився з умовами такого договору. Однак ця обставина не є підставою вважати позивача іпотекодавцем за договором іпотеки, а тому і посилання останнього, як на підставу для задоволення його позовних вимог в частині скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за банком, на те, що іпотекодержатель не направляв йому в порядку статті 35 Закону України "Про іпотеку" вимоги про усунення порушень основного зобов`язання та про звернення стягнення на нерухоме майно, є безпідставними, оскільки позивач не є іпотекодавцем, а також не є стороною іпотечного договору.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено тільки іпотекодавцем у суді, однак позивач таким не є, на що суд першої інстанції не звернув увагу.

З огляду на викладене у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень слід відмовити у зв`язку з відсутністю у нього права на такий позов.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 486/1162/16-ц (провадження № 61-300св19) та від 04 серпня 2021 року у справі № 158/1572/19 (провадження № 61-10428св20).

Враховуючи наведене, колегія суддів розцінює інші доводи апеляційної скарги критично і до уваги не приймає, оскільки вони всі стосуються виключно порушення прав іпотекодавця, яким позивач не є.

Окрім того, апеляційний суд вважає необхідним зазначити також щодо неналежності приватного нотаріуса (державного реєстратора) як відповідача у спірних правовідносинах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Апеляційний суд вважає, що зміст і характер спірних правовідносин, обставини справи підтверджують, що спір у позивача є саме з банком (чи іншою особою-набувачем) щодо майна, що було у заставі (іпотеці) банку, а не з приватним нотаріусом, який виконував функції державного реєстратора.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 75)).

З огляду на те, що приватний нотаріус (державний реєстратор) є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, у позові до нього слід відмовити саме із цієї підстави.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів також враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Поряд з цим, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення суду не підписане суддею, який його ухвалив (т.2, а.с.101, зворот), що є обов`язковою підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року підлягає скасуванню, у зв`язку з порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, з мотивів, викладених в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Сподарем Андрієм Володимировичем, - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова