ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Харків

справа № 638/17507/20

провадження № 22-ц/818/257/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, припинення стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та припинення стягнення аліментів

Обгрнутовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 12.08.2011 між ним та відповідачем укладено шлюб, від якого народилась дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 02.04.2018 шлюб розірвано та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини. Відповідно до довідки, виплати по аліментам склали 121 687,78 грн за період з серпня 2019 по вересень 2020 року. Заборгованість за період з 31.08.2017 по 18.11.2020 відсутня. Відповідач регулярно отримувала аліменти на утримання дитини, проте участі в утриманні дитини не бере, аліментами розпоряджається на власний розсуд. 19.07.2016 ОСОБА_1 надала згоду на виїзд на постійне місце проживання до Італії дитини. 14.09.2017 дитина перетнула кордон України на виїзд. ОСОБА_4 має діагноз мінімальна мозкова дисфункція, синдром збудження з дефіцитом уваги, затримка мовлення розвитку, рекомендовано нагляд невролога та логопеда за місцем проживання. ОСОБА_5 перебував під наглядом лікарів, в останнє звертався до лікаря 06.04.2017, звернення дитини до лікаря відбулось у присутності матері. На теперішній час ОСОБА_5 проживає у сім`ї ОСОБА_6 та перебуває на її утриманні. Дитина у навчальному році 2020/2021 зарахований та відвідує перший клас. ОСОБА_7 знаходиться на законних підставах на території Італійської Республіки. Батько систематично підтримує стосунки з дитиною по телефону та відеозв`язку, надсилає подарунки, цікавиться станом здоров`я. Мати жодним чином участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, особливої уваги відповідач дитині не приділяла з народження, хоча дитина потребує постійного лікування та догляду. Відповідач не бажала опікуватись дитиною та залишила сина на утриманні своєї матері ОСОБА_6 , з того часу лікуванням дитини не займалась, медичних рекомендацій не виконувала. Відносин з дитиною не підтримує з 2018 року. ОСОБА_3 зверталась до відповідача з проханням надавати матеріальну допомогу, надсилати аліменти, отримані від позивача, проте відповідач матеріальної допомоги не надає. ОСОБА_7 не сприймає матір`ю ОСОБА_2 та має прив`язаність до ОСОБА_6 . У зв`язку з чим позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_8 , припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1

30.11.2021 від третьої особи ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вона зазначає, що є матір`ю відповідачки. Впродовж тривалого часу проживає на території Італії. 14.09.2017 ОСОБА_2 прибула у гості до Італії разом з онуком. ОСОБА_5 має ряд захворювань, у зв`язку з чим потребує особливого догляду. Дочка скаржилась, що лікарі, до яких вона зверталась не можуть встановити діагноз і тому вона запропонувала обстежитись в Італії. Дочка не бажала піклуватись про сина, тому прийняла рішення залишити сина в Італії. У дочки погіршились стосунки з чоловіком. Вона (третя особа) погодилась на деякий час залишити онука у себе, доки дочка вирішить свої питання. Крім того, спостерігала відсутність материнських почуттів з боку дочки до ОСОБА_5 , вона не піклувалась про нього, ігнорувала потреби. В подальшому ОСОБА_2 повернулась до України та припинила спілкування з дитиною, інтересу до сина не проявляла. Їй стало відомо, що ОСОБА_2 , отримує аліменти від колишнього чоловіка, звернулась з проханням надавати аліменти на утримання ОСОБА_5 , але ОСОБА_2 відмовила. З 2017 ОСОБА_3 піклується про дитину, відвідує лікарів, займається вихованням та забезпеченням здобуття освіти. Допомогу по вихованню сина надає батько дитини, постійно спілкується з сином по телефону, надає кошти та подарунки. У липні 2019 ОСОБА_3 наполягла, щоб ОСОБА_2 приїхала до Італії, з метою спонукання її до участі у житті дитини та вирішення питань організації здобуття освіти, запропонувала взяти участь у вихованні дитини, проте це викликало обурення. ОСОБА_2 категорично відмовилась від виховання дитини та повернулась до України. З 2019 року ОСОБА_2 не бачила сина та припинила зв`язок. У травні, на підставі рішення суду, ОСОБА_3 отримала опіку над ОСОБА_9 . У зв`язку з чим ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

30.09.2022 від Департаменту служб у справах дітей надійшов лист від 30.09.2022 №698/0/202-22, у якому зазначено, що Департамент не має можливості надати суду обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що малолітній не проживає на території м. Харкова.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, припинення стягнення аліментів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилався на те, що суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_3 вжила всі від неї залежні заходи щоб повернути дитину ОСОБА_2 у 2019 році, натомість, у рішенні суд посилається на те, що ОСОБА_3 сама запропонувала залишити ОСОБА_5 з нею в Італії, оскільки ОСОБА_2 потрібно було вирішити свої питання, пов`язані з ускладненням стосунків з чоловіком. Наголошує, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, які мають значення для справи. Зазначає, що ОСОБА_2 свідомо у 2017 році залишила дитину у бабусі в Італії та не здійснила будь-яких заходів, щоб її забрати. У 2019 році відповідачка припинила підтримувати будь-які стосунки з дитиною та ОСОБА_10 , яка виховує дитину, оскільки ОСОБА_3 наполягала щодо участі ОСОБА_2 у вихованні дитини. Вказує, що суд визнав допустимим доказом картку проживання члена сім`ї, в якій зазначено, що ОСОБА_7 проживає у сім`ї ОСОБА_6 та перебуває на її утриманні. Отже, вважає, що матеріали справи містять докази того, що вихованням, лікуванням, матеріальним забезпеченням, забезпеченням доступу до здобуття освіти ОСОБА_11 займається бабуся ОСОБА_12 . Крім того, звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 у своїх письмових пояснення підтверджує, що вона вимушена займатись вихованням, лікуванням, матеріальним забезпеченням здобуття дитиною освіти внаслідок свідомого та винного нехтування матір`ю ОСОБА_2 своїми обов`язками відносно дитини. Вказує, що суд першої інстанції визнав неналежним доказом рішення суду з питань неповнолітніх у м. Кальярі від 10.05.2019 року, разом з тим, не вжив заходів та не вчинив жодних дій для того, щоб отримати належний доказ, що суперечить принципу «забезпечення якнайкращих інтересів дітей» та ч. 2 ст. 13 ЦПК України. Зазначає, що в розрахунку-довідки від 18.11.2020, наданої Луганським міським відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зазначено, що відрахування із заробітної плати боржника перераховуються на розрахунковий рахунок стягувача (матері дитини ОСОБА_2 ). Відсутність матеріальної підтримки з боку матері та використання аліментів, належних ОСОБА_13 на власні потреби, а не на потреби дитини також підтверджує і ОСОБА_3 мати відповідачки. Наголошує, що ОСОБА_2 з 2019 року не проживає та не спілкується з дитиною, натомість отримує аліменти на свій рахунок та витрачає їх на власні потреби, а не на потреби дитини. Вважає, що ця обставина свідчить про свідоме нехтування материнськими обов`язками та вчинення дій на шкоду дитині, отже наявна винна поведінка матері.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис №26 (а.с. 31).

01.08.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали згоду один одному та бабі ОСОБА_14 на багаторазові тимчасові поїздки за кордон до Республіки Італія у період з 10.09.2017 по 10.09.2018 ОСОБА_8 (а.с. 23).

19.07.2016 ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_4 на виїзд на постійне місце проживання до Республіки Італії (а.с. 24).

З листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 03.12.2020 вбачається, що ОСОБА_7 14.09.2017 перетнув кордон України (а.с. 29).

Довідкою КНП «Міська дитяча поліклініка №4» від 04.12.2020 №01-15/772-20 підтверджується, що ОСОБА_7 перебував під наглядом лікарів фахівців з 12.01.2017 по 06.04.2017. ОСОБА_15 звертався 06.04.2017 до лікаря педіатра та 13.01.2017 до лікаря невролога. Звернення дитини до лікарів відбулось у присутності матері. Надати інформацію про стан здоров`я дитини на теперішній час неможливо, у зв`язку з тим, що з квітня 2017 року хлопчик до лікарів не звертався (а.с. 32).

З копії виписки медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що ОСОБА_7 має діагноз мінімальна мозкова дисфункція, синдром збудження з дефіцитом уваги, затримка мовлення розвитку (а.с. 33).

Згідно довідки Державної об`єднаної шкільної установи у Доліанова Республіка Італія, ОСОБА_7 зарахований та відвідує перший клас вказаної школи (а.с. 35).

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має Європейську картку медичного страхування, про що свідчить довідка видана Міністерство охорони здоров`я Італійської Республіки (а.с. 37).

Штаб квартирою поліції м. Кальяні іміграційної служби Італійської республіки видано ОСОБА_16 картку проживання члена сім`ї (а.с. 41).

З наданої позивачем медичної документації вбачається, що ОСОБА_7 перебуває на обліку у лікарнях Італійської Республіки (а.с. 46-48, 55, 56, 58-59,60).

Департаментом служб у справах дітей не подано письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки малолітній ОСОБА_17 не проживає на території міста Харків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_8 та припинення стягненні аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, позивачем не надано, окрім того позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та є виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Зазначає, що ОСОБА_2 свідомо у 2017 році залишила дитину у бабусі в Італії та не здійснила будь-яких заходів, щоб її забрати та у 2019 році відповідачка припинила підтримувати будь-які стосунки з дитиною.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1. 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матерії, так і для дитини).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

З огляду на викладене, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Винна поведінки та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками повинна бути належним чином доведена. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості батька, його поведінці та умовах в яких він знаходиться.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таким чином, при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен був зважити на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Надані позивачем документи, на підтвердження позовних вимог, свідчать лише про те, що дитина ОСОБА_18 , на теперішній час, перебуває у належних умовах, проходить лікування, проте не доводять наявність виключних обставин, які б могли бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів дійшла висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини.

Стосовно позовних вимог про припинення стягнення аліментів колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що аліменти, які з нього стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання дитини витрачаються відповідачем не на утримання дитини.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для неповнолітніх дітей щомісячно, починаючи з 31.08.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття.

З довідки розрахунку, складеної 18.11.2020 головним державним виконавцем Луганського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з Кулікова Є.К. на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_8 , заборгованість за період з 31.08.2017 року по 18.11.2020 року відсутня. (а.с. 18).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 273 СК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що, з урахуванням інтересів дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Отже, з урахуванням предмету спору, суду необхідно встановити з ким із батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом та ухвалення рішення у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_19 постійно проживає у Італійській республіці із бабусею ОСОБА_10 .

Так, згідно відомостей картки проживання члена сім`ї громадянина союзу, виданою Штаб-квартирою поліції м. Кальярі Імміграційною службою 20.04.2016 року довіреною особою ОСОБА_11 є його бабуся ОСОБА_12 .

Із пояснень ОСОБА_6 вбачається, що її дочка ОСОБА_2 отримує аліменти від колишнього чоловіка на утримання сина ОСОБА_11 , у зв`язку з чим вона звернулась до своєї доньки з проханням надавати аліменти на утримання ОСОБА_5 , але ОСОБА_2 відмовила.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що дитина наразі постійно проживає з бабусею ОСОБА_10 та перебуває на її утриманні, ОСОБА_2 аліменти, які батько сплачує на утримання дитини за призначенням не витрачає.

У зв`язку з чим припинення стягнення аліментів на користь відповідача буде сприяти забезпеченню інтересів дитини, оскільки позивач буде мати можливість спрямовувати матеріальну допомогу за призначенням.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення цих позовних вимог та припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про припинення стягнення аліментів, відповідно до ст. 376 ЦПК України, як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про припинення стягнення аліментів скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для неповнолітніх дітей щомісячно, які стягуються на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2018 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22.02.2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова