Провадження № 2/161/108/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

при секретарі Дмитрук Т.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника третіх осіб ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та позовом третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про відшкодування вартості витрат на будівництво житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 25.07.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2020 року.

Вказує, що час перебування у шлюбі вони придбали за спільні кошти подружжя на підстав договору купівлі-продажу від 16.12.2011 року земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, реєстрація права власності на вказану земельну ділянку проведена на ім`я відповідача.

В подальшому, на вказаній земельній ділянці вони розпочали будівництво житлового будинку, у який вони вселилися приблизно в 2014 році. Державна реєстрація спірного будинку з надвірними будівлями і спорудами також була проведена на ім`я відповідача.

Зазначає, що з початку грудня 2019 року вона проживає окремо, а відповідач залишився проживати у спірному будинку разом з цивільною дружиною, з якою в подальшому уклав шлюб.

Разом з тим, на даний час між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо поділу будинку та земельної ділянки, останній не визнає її право власності на будинок.

У зв`язку з чим, просить визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер :01:001:7645, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; а також на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Окрім того, до суду з позовною заявою звернулися треті особи на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення вартості витрат на будівництво житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що вони є батьками відповідача ОСОБА_3 , який 25.07.2010 році уклав шлюб з ОСОБА_8 .

Вказують, оскільки молоде подружжя не мали житла та грошових коштів на його придбання та будівництво, вони разом з ОСОБА_9 (батьком ОСОБА_5 ) прийняли рішення про будівництво власним коштом житлового будинку за умови, що молоде подружжя в подальшому відшкодує батькам вартість будівництва.

Так, ОСОБА_9 16.12.2011 року подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0600 га. Після оформлення земельної ділянки, ОСОБА_5 особисто займалася підготовкою документів необхідних для проведення будівельних робіт, а після завершення будівництва документи для здачі новоствореного об`єкта в експлуатацію та реєстрацію права власності.

Крім того, ними було за власні кошти придбано будівельні матеріали та оплачені роботи бригад робітників. При цьому, молоде подружжя ніяких коштів в будівництво не вкладало, оскільки їх доходи були мінімальними. Також відповідачі не допомагали під час будівництва своєю працею.

Зазначають, що відповідачі вселилися в побудований будинок і ніколи не заперечували того, що він збудований виключно коштами третіх осіб і вони повинні були відшкодувати їм вартість будівнитва.

У зв`язку з чим, просять стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на їх користь по 361298,00 грн. понесених витрат на будівництво вказаного житлового будинку, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Позо третіх осіб не визнали та просили відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві. Не заперечували щодо задоволення позову третіх осіб.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та позов третіх осіб підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 24.02.2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 25 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №721 (т. 1 а.с. 129).

З представлених матеріалів справи вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 131,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,06 га, кадастровий номер :01:001:7645 (т. 1, а.с. 14). При цьому, право власності на вказаний вище будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 26.04.2017 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що житловий будинок загальною площею 131,7 кв.м. по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, слід визнати за ОСОБА_1 право власності на частину вказаної нерухомості.

Крім того, як вбачається з договору дарування земельної ділянки від 16.12.2011 року та витягу з Державного реєстру правочинів, ОСОБА_3 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :01:001:7645 (т. 1 а.с. 204-206).

Як зазначено в п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельної ділянкою, переходить це право у розмірі частки права у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.

Водночас, як слідує з висновку експерта №8356 від 25.02.2022 року, частина земельної ділянки кадастровий номер :01:001:7645, яка необхідна для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 становить 266,0 кв.м., в тому числі площа забудови житлового будинку складає 98,0 кв.м (т.2 а.с. ).

Отже, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в цій частині не підлягає до задоволення, оскільки земельна ділянка була подарована відповідачу і являлася його особистим майном, проте зважаючи на збудований на цій ділянці будинок під час шлюбу, то без визначення реальної частки будинку (в натурі) вимоги в заявленій редакції є безпідставними.

Щодо позовних вимог третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, то суд приходить до наступних висновків.

Статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, відповідно до якого інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затратна будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов`язок.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Із показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 слідує, що будівництвом будинку АДРЕСА_1 займалися ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Саме вони надавали кошти на будматеріали, оплачували роботу працівників. Вказані обставини не заперечила й сама відповідач ОСОБА_1 .

Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 суду вказав, що коштів на будівництво у них не вистачало. Водночас, за весільні кошти вони купили одяг, їздили на відпочинок, зробили ремонт в кімнаті, де вони проживали в будинку батьків, купили меблі. Також вказав, що після розлучення, пропонував сплатити ОСОБА_1 частину коштів або купити їй квартиру.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 вказала, що будинок будували на земельній ділянці її батька разом із чоловіком. При цьому, батьки ОСОБА_1 фінансово не допомагали, інколи приїжджали та допомагали фізично.

З показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 слідує, що будівництвом займався він особисто, бо мав кошти, оскільки він раніше був підприємцем, а в 2000-2003 роках був за кордоном на заробітках, а також продав свою земельну ділянку за 20000 доларів США.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що будівництво спірного будинку проводилось коштами та засобами третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а тому вони вправі вимагати відшкодування понесених витрат.

Разом з тим, суд не погоджується із розміром коштів, які простять стягнути треті особи в сумі 722596,00 грн., тобто виходячи з інвентаризаційної вартості будинку, оскільки суд приймає рішення на підставі належних і допустимих доказів. І зважаючи, що такими доказами підтверджено лише частина понесених витрат, то саме вона підлягає до стягнення.

Зокрема, як слідує із представлених накладних, товарних чеків, інших документів, сума понесених витрат на придбання будматеріалів становить 182291,10 грн. (т. 1 а.с. 263-295).

Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підлягають до часткового задоволення і з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід стягнути понесені витрати на будівництво житлового будинку в розмірі 182291,10 грн., тобто по 91145,55 грн. з кожного, а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме: 3573,40 (420,40+3153,00) грн. судового збору, 3000,00 грн. у відшкодування витрат за надання правничої допомоги, виходячи з пропорційності задоволених вимог та дотримуючись принципу розумності і справедливості, 1500,00 грн. за проведення експертної грошової оцінки житлового будинку. В задоволенні решти вимог відмовити, оскільки з урахуванням вказаних вище задоволених позовних вимог в частині щодо поділу земельної ділянки було відмовлено.

Крім того, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 8237,28 грн. понесених витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи.

Також, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід стягнути на користь третьої особи ОСОБА_5 1822,91 грн. судового збору пропорційно до задоволених вимог, тобто по 911,45 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 331 ЦК України, ст. ст. 60, 65, 70 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3573 (три тисячі п`ятсот тридцять сім) грн. 40 коп. судового збору, 3000 (три тисячі) грн. витрати за надання правничої допомоги, 1500 (дві тисячі сімсот) грн. за проведення експертної грошової оцінки житлового будинку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8237 (вісім тисяч двісті тридцять сім) грн. 28 коп. понесених витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи.

Позов третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення вартості витрат на будівництво житлового будинку задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 понесені витрати на будівництво житлового будинку в розмірі 91145 (дев`яносто одна тисяча сто сорок п`ять) грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 понесені витрати на будівництво житлового будинку в розмірі 91145 (дев`яносто одна тисяча сто сорок п`ять) грн. 55 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 по 911 (дев`ятсот одинадцять) грн. 45 коп. судового збору з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасниками справи є:

Позивач та відповідач (за позовом третіх осіб) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа на стороні відповідача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа на стороні відповідача, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 16 лютого 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк