Номер провадження: 22-ц/813/1766/23
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування державної реєстрації права власності,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування державної реєстрації права власності, обґрунтовуючи свої вимоги таким.

02.11.2018 року від державного виконавця позивачу стало відомо, що 02.10.2018 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Х.Б. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43304608, на підставі якого державним реєстратором Дунай Х.Б. було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею 128,7 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що підставами виникнення права власності ОСОБА_1 на вищевказаний житловий будинок є: довідка, серія та номер: 123418, видана 24.09.2018 р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 24.09.2018 р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД»; свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 04.07.2012 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Вказане рішення державного реєстратора та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вищевказаний житловий будинок позивач вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить частка жилого будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 473,0 кв.м. на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані обставини підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.07.1993 р., виданим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Лічман І.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3-9763.

15.12.1995 року право власності позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановленому порядку було зареєстровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу за № 235 під реєстром № 24073 стр. 61, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 35714 від 15 грудня 1995 року.

Відповідачу ОСОБА_1 належить інша частка жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, на підставі договору дарування від 16.04.1993 року, укладеного між ОСОБА_5 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-3667.

18.05.1993 року право власності відповідача було зареєстровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу під № 235, стр. 60 р. № 24073.

Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, яку відповідно до договору про надання в безстрокове користування від 30.12.1956 року виконавчий комітет Іллічівської районної ради депутатів м. Одеси надав ОСОБА_6 в безстрокове користування.

Вказане домоволодіння в цілому складається із: літ. «А» - житловий будинок, площею 67,9 кв. м; літ. «Б» - сарай, площею 4,5 кв. м; літ. «В» - сарай, площею 1,7 кв. м; літ. «Г» - убиральня, площею 1,0 кв. м; №1-5 - огорожа, І-ІІІ - мостіння, площею 89,1 кв. м, розташованих на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, що підтверджується технічним паспортом від 06.03.1991 року.

ОСОБА_1 самочинно побудував на присадибній земельній ділянці належного сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку споруди: визначені в технічній документації під літ. «К», з прибудовою літ. «к», прибудовою літ. «а2».

Будівельні роботи проведені незаконно, без належного дозволу та належно затвердженого проекту, з істотними порушеннями будівельних норм і правил, без згоди співвласників з порушенням меж суміжних земельних ділянок, без відповідних рішень органів місцевого самоврядування, належно затвердженого проекту, без узгодження з відповідними органами, установами та організаціями, з грубим порушенням будівельних, протипожежних та санітарних норм.

11.11.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області було зареєстровано декларацію № ОД 0 про готовність об`єкта до експлуатації, якою були введені в експлуатацію самочинні споруди збудовані ОСОБА_1 за вищевказаною адресою.

04.07.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі вищевказаної декларації було видано Свідоцтво на право власності, яким посвідчено належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 43/50 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

29.05.2013 року постановою Одеського окружного адміністративного суду декларацію № ОД 0, видану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, було скасовано та дії Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області щодо реєстрації декларації № ОД 0 були визнані протиправними.

09.10.2013 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін вказана постанова Одеського окружного адміністративного суду, а апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення.

Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2013 року набрала законної сили.

09.06.2016 р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (справа № 521/20178/13ц) був задоволений позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнано недійсним Свідоцтво на право власності від 04.07.2012 р., видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради, яким посвідчено належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 43/50 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 р. набрало законної сили.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.06.2017 року (справа №521/15565/16-ц) було задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованих споруд та вказаним рішенням суду було: знесено самочинно побудовані ОСОБА_1 споруди за адресою: АДРЕСА_1 , визначених в технічному паспорті, виданому КП «Одеське МБТІ та РОН» 24.11.2011 р.; інвентарна справа 127, реєстровий номер 37171177, кн 235-61-р 24073, під літ. «К», з прибудовою літ. «к», та прибудовою літ. «а2».

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Незважаючи на вказані обставини ОСОБА_1 , знаючи про визнання недійсним його свідоцтва про право власності та постановлене рішення про знесення самочинно побудованих ним споруд, звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію його права власності на підставі вказаного свідоцтва.

02.10.2018 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Х.Б. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок на підставі недійсних документів.

Крім того, державним реєстратором було проведено реєстрацію зі зміною адреси спірного житлового будинку.

Належна ОСОБА_1 частка житлового будинку в натурі не виділялася, його право спільної часткової власності на житловий будинок не припинялося.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами реєстраційної справи, яка зберігається у державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни.

Вказані обставини свідчать про протиправність рішення державного реєстратора Дунай Х.Б. від 02.10.2018 року № 43304608 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 128,7 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню.

Дії ОСОБА_1 щодо проведення державної реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок на підставі поданих ним недійсних документів, є протиправними та такими, що грубо порушують права позивача як співвласника житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування державної реєстрації права власності задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни від 02.10.2018 року №43304608 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 128,7 кв. м, житловою площею 27,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Скасовано запис про право власності №28194831 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який було внесено на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни від 02.10.2018 року №43304608, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на житловий будинок, загальною площею 128,7 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Визнано протиправними дії ОСОБА_1 щодо проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, загальною площею 128,7 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: довідки, серія та номер: 123418, виданої 24.09.2018 р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданого 24.09.2018 р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД»; свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 04.07.2012 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_1 , Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни в рівних частках на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 2114,40 грн.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_1 . В скарзі, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з численним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування, які саме права позивача порушені, якою нормою цивільного кодексу ці права захищаються, яку саме норму було порушено реєстратором при проведенні державної реєстрації права власності.

Наголошує на тому, що реєстрація об`єкта нерухомості відбулась у відповідності до вимог закону, а отже підстав для її скасування немає.

Відзиву на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.09.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування державної реєстрації права власності було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.09.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить частка жилого будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 473,0 кв.м. на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані обставини підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.07.1993 р., виданим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Лічман І.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3-9763.

15.12.1995 року право власності позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановленому порядку було зареєстровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу за № 235 під реєстром № 24073 стр. 61, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 35714 від 15 грудня 1995 року.

Відповідачу ОСОБА_1 належить інша частка жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, на підставі договору дарування від 16.04.1993 року, укладеного між ОСОБА_5 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-3667.

18.05.1993 року право власності відповідача було зареєстровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу під № 235, стр. 60 р. № 24073.

Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, яку відповідно до договору про надання в безстрокове користування від 30.12.1956 року виконавчий комітет Іллічівської районної ради депутатів м. Одеси надав ОСОБА_6 в безстрокове користування.

Вказане домоволодіння в цілому складається із: літ. «А» - житловий будинок, площею 67,9 кв. м; літ. «Б» - сарай, площею 4,5 кв. м; літ. «В» - сарай, площею 1,7 кв. м; літ. «Г» - убиральня, площею 1,0 кв. м; №1-5 - огорожа, І-ІІІ - мостіння, площею 89,1 кв. м, розташованих на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, що підтверджується технічним паспортом від 06.03.1991 року.

ОСОБА_1 побудував на присадибній земельній ділянці належного сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку споруди: визначені в технічній документації під літ. «К», з прибудовою літ. «к», прибудовою літ. «а2».

11.11.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області було зареєстровано декларацію № ОД 0 про готовність об`єкта до експлуатації, якою були введені в експлуатацію самочинні споруди збудовані ОСОБА_1 за вищевказаною адресою.

04.07.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі вищевказаної декларації було видано Свідоцтво на право власності, яким посвідчено належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 43/50 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

29.05.2013 року постановою Одеського окружного адміністративного суду декларацію № ОД 0, видану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, було скасовано.

09.10.2013 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін вказана постанова Одеського окружного адміністративного суду, а апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення.

Згідно вказаних рішень судом встановлено, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме житлового будинку літ. «К» з прибудовою літ. «к», прибудови «літ. а2», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , оформлена і подана замовником ОСОБА_1 з порушенням вимог п. 3.2 Порядку.

09.06.2016 р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (справа № 521/20178/13ц) був задоволений позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнано недійсним Свідоцтво на право власності від 04.07.2012 р., видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради, якім посвідчено належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 43/50 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію його права власності на підставі вказаного свідоцтва.

На підставі цього звернення 02.10.2018 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Х.Б. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок.

Державним реєстратором було проведено реєстрацію зі зміною адреси спірного житлового будинку.

Належна ОСОБА_1 частка житлового будинку в натурі не виділялася, його право спільної часткової власності на житловий будинок не припинялося.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що 02.10.2018 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Х.Б. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок на підставі недійсних документів.

Крім того, державним реєстратором було проведено реєстрацію зі зміною адреси спірного житлового будинку.

Належна ОСОБА_1 частка житлового будинку в натурі не виділялася, його право спільної часткової власності на житловий будинок не припинялося.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора не погоджуючись з рішенням державного реєстратора у державній реєстрації права власності на належний ОСОБА_1 житловий будинок вказуючи, що належна ОСОБА_1 на праві власності належить частка житлового будинку, яка в натурі не виділялася.

Щодо законності оскаржуваного рішення державного реєстратора слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений певний порядок державної реєстрація прав та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень є підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень, є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону у тій же редакції).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

З матеріалів реєстраційних справ не вбачається будь-яких порушень процедури під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій.

Щодо доводів позовної заяви, з якими погодився суд першої інстанції, що ОСОБА_1 частка житлового будинку в натурі не виділялася, його право спільної часткової власності на житловий будинок не припинялося слід зазначити наступне.

Поняття і види права спільної власності, правовідносини які виникають при визначенні часток у праві спільної часткової власності регулюється Главою 26, статтями 355-372 Цивільного кодексу України.

Інститут права спільної власності характеризується множинністю суб`єктів та єдністю об`єкта. Він оформлює відносини з приводу приналежності майна (речі) одночасно кільком особам - суб`єктам відносин власності (співвласникам). Причому відносини спільної власності можуть виникати між будь-якими суб`єктами права власності - фізичними, юридичними особами, державою, територіальними громадами тощо. Суб`єкти права спільної власності, як і будь-який власник, на свій розсуд володіють, користуються і розпоряджаються належним їм майном. Але правомочності володіння, користування і розпорядження даним майном вони здійснюють сумісно.

Положеннями частини першої статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною третьої цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право спільної часткової власності є основним видом права спільної власності Ч. 4 ст. 355 ЦК передбачено, що спільна власність на майно є спільною частковою власністю осіб, крім випадків, коли законом або договором передбачене виникнення право спільної сумісної власності, тобто встановлена презумпція, відповідно до якої спільна власність у випадку її виникнення передбачається спільною частковою власністю. Для спільної часткової власності притаманно, що кожному власнику належить певний розмір частки в праві власності на спільну річ.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватись на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. Такий висновок випливає з норми ч. 1 ст. 358 ЦК, яка чітко встановлює засади здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників. І лише у разі виникнення між співвласниками спору справа про виділ вирішується судом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 належить частка жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 473,0 кв. м, на підставі договору дарування від 16.04.1993 року, укладеного між ОСОБА_5 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Лічман І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-3667.

18.05.1993 року право власності відповідача було зареєстровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу під № 235, стр. 60 р. № 24073.

04.07.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради було видано Свідоцтво на право власності, яким посвідчено належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 43/50 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію його права власності на підставі вказаного свідоцтва.

На підставі цього звернення 02.10.2018 року державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Х.Б. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок.

Відповідно до підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу в Україні житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості.

Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

Квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Введеними у дію з 1 січня 2006 року Державними будівельними нормами України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005, затвердженими наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 № 80, житлові будинки класифіковано на одноквартирні та багатоквартирні (Додаток Б).

Одноквартирним житловим будинком є індивідуальний житловий будинок, що має прибудинкову ділянку.

Проте, з огляду на наведене та враховуючи термінологію та правовий статус квартири, визначені статтею 382 Кодексу, в даному випадку під одноквартирним житловим будинком слід розуміти будинок, який містить кімнати.

Саме до таких "кімнатних" житлових будинків можна віднести індивідуальний (садибний) житловий будинок або, як зазначено у Податковому кодексі України, будинки садибного типу.

Так, Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 830/19568, передбачено, що індивідуальний (садибний) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, поверховість якої не повинна перевищувати чотирьох поверхів, призначена для постійного у ній проживання та яка складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Аналізуючи наведене поняття слід акцентувати увагу на такі особливості квартири:

визначається через поняття "помешкання";

є складовою багатоквартирного житлового будинку;

існує поряд з аналогічними помешканнями (квартирами);

ізольоване від інших аналогічних помешкань житлового будинку;

призначене для постійного проживання фізичних осіб.

Зазначене узгоджується з методичними рекомедаціями стосовно об`єктів нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації схвалених Колегією Державної реєстраційної служби України 11.12.2012,протокол № 3.

Виходячи з вищезазначеного, вбачається, що під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій було проведено державну реєстрацію зміни фунціонального призначення об`єкта майна та питання щодо виділу частки не йшлося.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій ОСОБА_1 щодо проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, загальною площею 128,7 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: довідки, серія та номер: 123418, виданої 24.09.2018 р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданого 24.09.2018 р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД»; свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданого 04.07.2012 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради колегія зазначає наступне.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Підставою заявленої вимоги позивач вказує, що ОСОБА_1 , знаючи про визнання недійсним його свідоцтва про право власності та постановлене рішення про знесення самочинно побудованих ним споруд, звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію його права власності на підставі вказаного свідоцтва.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.06.2017 року (справа №521/15565/16-ц) було задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення самочинно побудованих споруд та вказаним рішенням суду було: знесено самочинно побудовані ОСОБА_1 споруди за адресою: АДРЕСА_1 , визначених в технічному паспорті, виданому КП «Одеське МБТІ та РОН» 24.11.2011 р.; інвентарна справа 127, реєстровий номер 37171177, кн 235-61-р 24073, під літ. «К», з прибудовою літ. «к», та прибудовою літ. «а2».

Матеріали справи не містять доказів обізнаності ОСОБА_1 щодо існування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.06.2017 року (справа №521/15565/16-ц) на момент подачі документів до державного реєстратора про реєстрацію його права власності на підставі вказаного свідоцтва.

Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Звідси порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Під час проведення оскаржуваних реєстраційних дій було проведено державну реєстрацію зміни фунціонального призначення об`єкта майна та питання щодо виділу частки не йшлося.

Суд не вбачає як саме оскаржуваними рішеннями щодо проведення реєстраційних дій порушуються майнові права або будь-які інтереси позивача.

Позивачем не було заявлено будь-яких вимог щодо порядку користування земельною ділянкою, виділу частки в натурі, тощо.

З позовної заяви та матеріалів справи взагалі не вбачається чи порушено та яким чином порушено майнові права ОСОБА_7 .

Фактично, зазначені вимоги позову ґрунтуються лише на неправомірних на думку сторони позивача діях відповідача, проте обставин, які б підтверджували неправомірність дій відповідача позивачем не доведено та судом не встановлено.

Виходячи з викладеного, позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, з огляду на що не підлягають задоволенню.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Дунай Христини Богданівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе