Справа № 210/1593/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 лютого 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Шевченко Ю.С., Петренко К.І., Гулковському О.С.

за участі позивача ОСОБА_1

за участі представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі відповідачки ОСОБА_4

за участі представників відповідачки ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену та опублікованою ОСОБА_4 , з приводу його, ОСОБА_1 , та його родини, та зобов`язати спростувати недостовірну інформацію, викладену в відеозверненні у спосіб найбільш близький до способу її поширення, шляхом публікації її офіційного вибачення перед ним про те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію; стягнути з ОСОБА_4 на його користь кошти в сумі 200 000 гривень в якості компенсації за завдану йому моральну шкоду.

В обґрунтування позову наводить наступне. Він, ОСОБА_1 , з 2003р. по теперішній час, є приватним підприємцем та працює у сфері керування нерухомістю, надання в оренду, оформлення документів та надає юридичні послуги. Є публічною людиною, оскільки займається партійною діяльністю, так як з 2006р. по 2014р. є членом партії ВО «Батьківщина», а з 2015р. по теперішній час є членом партії «Відродження». Окрім того, в нього активна політична позиція і непохитна репутація, з 2007р. був членом Державної виборчої комісії 31 округу виборчої комісії від ВО «Батьківщина», а з 2009р. по 2010р. був заступником керівника районного Саксаганського штабу м. Кривий Ріг ВО «Батьківщина». З 2012р. був головою Державної виборчої комісії № 121535, 32 округу виборчої комісії від ВО «Батьківщина», з 2014р. був членом округу виборчої комісії № 32 м. Кривий Ріг від ВО «Батьківщина», з 2015р. по теперішній час є членом Криворізької міської виборчої комісії, неодноразово обирався головуючим, за поданням партії «Відродження». Він, позивач, був активним учасником в боротьбі з фальсифікаціями на виборах 25.10.2015р. та 15.11.2015р. Також приймав постійну участь у судових розглядах І та ІІ інстанцій, утримання міської комісії в робочому стані та проведення «ІІІ туру» виборів міського голови. (27.03.2016р. - вперше в історії незалежної України). В 2016 р. приймав участь в окружній виборчій комісії №27, м. Дніпро. 29.10.2017р. був спостерігачем на виборах Широківської об`єднаної територіальної громади. В 2014р. отримав «Почесну грамоту ЦВК» винесену на підставі постанови від 29.07.2014р. Також займається активною депутатською діяльністю, оскільки з 2007р. по 2010р. був помічником-консультантом депутата Носова К.Н. Саксаганської райради у м. Кривий Ріг, ВО «Батьківщина», а з 2012р. по 2015р. був помічником-консультантом депутата Шевчик О.А. Криворізької міської Ради, ВО «Батьківщина». З 2016р. по теперішній час помічник-консультант депутата Вакульчук К.О. Дніпропетровської обласної Ради, партія «Самопоміч». З квітня 2017р. здійснює активну участь, як член Криворізької міської комісії, в процедурі відкликання депутатів Криворізької міської ради за народної ініціативи. В нього міцна та порядна родина, є достатньо відомою в м. Кривому Розі, його дружина держслужбовець та займає керівну посаду, син навчається в п`ятому класі та є дуже активною дитиною, оскільки відвідує багато гуртків, приймає участь в міських олімпіадах. Зазначає, що з викладеного вище видно, що він є чесним та законослухняним громадянином України, з активною патріотичною позицією, і його праця в м. Кривий Ріг неодноразово відзначалася. 15.01.2016 року ОСОБА_4 перший раз звинуватила його в тому, що він не повідомив родичів ОСОБА_7 про те, що в січні 2011 року той потрапив в лікарню № 8 м. Кривого Рогу, та про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, і що він, позивач, забрав ключі від квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкав ОСОБА_7 ОСОБА_4 також зазначала, що ОСОБА_7 є її братом, але вказана обставина ніяким чином не підтверджена. Більш того відповідачка зазначила, що він, позивач, нібито з квартири викрав всі документи, що підтверджували її родинні стосунки. Ці обставини відповідачка виклала в своєму зверненні від 15.01.2016 до Голови Інгулецької прокуратури м. Кривого Рогу Кривенко А.І. Вказує, що в своєму наступному зверненні від 03.01.2018 року до Криворізького міського відділу поліції, відповідачка зазначила, що у випадку її раптової смерті за будь-яких обставин, просить винуватити його, позивача, і що він нібито відправив «на той світ» членів її родини: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . І що нібито він найняв експерта з Широкого, який визначив причину смерті ОСОБА_10 від серцевої недостатності. Вказує, що 03.02.2017 року відповідачка зі своїм адвокатом ОСОБА_11 записала своє відеозвернення, яке облетіло всю мережу Інтернет за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 в ютубі, на сайті ОСОБА_12 та « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та інших офіційних сайтах та сторінках в мережі Фейсбук. Зазначає, що в зазначеному відеозверненні відповідачка звинувачувала його в тому, що він вбив ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вказану відеозйомку відповідачка розповсюдила в мережі Інтернет. Таким чином, відповідачка по справі публічно, на усю країну, звинуватила його у скоєнні злочину, маючи на меті принизити його, позивача, у очах його сім`ї, колег, працівників і бізнес-партнерів та громадян. Станом на сьогоднішній день, незважаючи на експертні висновки з приводу смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які зазначають про природну смерть вказаних осіб, відповідачка не перестала його обвинувачувати. Він, позивач, серед колег має повагу, так як веде себе відносно до них доброзичливо, ніколи не принижував їх честь та гідність, та поважав їх права. Окрім того, ніколи не був притягнутий до кримінальної відповідальності на підставі звернень відповідачки, та взагалі. Вказує, що відповідачка по справі свідомо, шляхом наклепу, маючи на меті зруйнувати його добре ім`я та плоди його багаторічної праці. Внаслідок протиправних дій відповідачки, неправдива інформація була поширена у мережі Інтернет, у результаті чого зазнав значного приниження, а з цього важко передбачити які негативні наслідки можуть виникнути для нього і для його родини, оскільки невідомо як відреагують на брехню відповідачки його бізнес-партнери, колеги, близькі та родичі. Тому вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, яку одержав внаслідок несправедливого обвинувачення та розповсюдження відносно нього наклепу в мережі Інтернет, а також на публічне спростування вказаної неправдивої інформації. Зазначає, що вказаний наклеп та недостовірна інформація, принижують їх з чоловіком честь та гідність, та спричиняють їм із чоловіком значні душевні страждання. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч.3 ст.277 цього Кодексу, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації Фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, де в п. 15 зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення . характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначає, що ОСОБА_4 , не маючи на те підстав, поширила відносно нього недостовірну інформацію та розповсюдила серед громадян України через мережу Інтернет інформацію, в якій обвинувачувала його в шахрайських діях та в вбивстві трьох осіб, чим принижувала його честь та гідність в очах інших людей, серед яких він має повагу. Наполягає, що вказана інформація являється недостовірною, оскільки відповідачка по справі, не надала жодних доказів на підтримку своїх брехливих тверджень. Вказує, що відповідачка на ґрунті неприязних відносин, з метою приниження його честі, гідності та ділової репутації, маючи на меті фінансове збагачення, шляхом морального тиску зі сторони громадськості, хотіла одержати в спадок майно ОСОБА_7 , яке їй не належить та ніколи не належало, оскільки він, позивач, згідно чинного законодавства є єдиним його спадкоємцем, який доглядав його до дня смерті та поховав його за власний кошт. Натомість відповідачка не може з цим змиритися, з приводу чого ведеться судовий спір, який навмисним чином затягує ОСОБА_4 . Вказує, що своїми діями відповідачка по справі порушила його право на повагу від інших мешканців міста. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується ?особою, яка її завдала. Вказує, що заподіяна йому та його родині моральна шкода полягає в наступному. Відповідачка ОСОБА_4 , свідомо та навмисно, поширила у мережі Інтернет неправдивий відео-сюжет, чим принизила його та його родини честь та гідність в очах його колег та в очах інших людей, серед яких він і його родина мають повагу, а тому розміщення вказаного відеозапису спричинили їм значні душевні страждання. Додаткової шкоди спричинює той факт, що вказане відео було розміщено в мережі Інтернет, що безперечно збільшує масштаб наклепу та негативні наслідки, які настануть внаслідок цього наклепу. Вказує, що до того відповідачка, щоб очорнити його дружину, неодноразово приходила на її роботу, де остання займає керівну посаду і є держслужбовцем, та голосно викрикували в робочий час, називаючи його, позивача, та його родину, вбивцями та шахраями. Зазначає, що додаткові страждання також їм спричинило те, що вони вимушені звертатися до державних органи за захистом своїх порушених прав, витрачати свій час, та порушувати звичайний уклад життя. Наполягає, що йому та його родині було заподіяно моральну шкоду, яку оцінюють в 100 000 гривень кожному. Відповідно до статей 21, 28, 32 Конституції України, статей 270-272, 275, 297, 299 ЦК України та статті 48 чинного Закону України «Про інформацію», має право на повагу до своєї честі, гідності та ділової репутації, які є недоторканими, і для захисту яких має право звернутись із позовом до суду. Згідно зі статтею 269 ЦК України, не може бути позбавлений цих прав або відмовитися від них. Наполягає, що розповсюджена відповідачкою вищезазначена інформація про нього є негативною, а частиною 3 статті 277 ЦК України встановлено презумпцію

недостовірності поширюваної негативної інформації про фізичну особу, а саме: «Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Він є відомою людиною в м. Кривий Ріг, і його дії пов`язані з діяльністю Всеукраїнського об`єднання «Відродження», яке відоме не лише в м. Кривий Ріг, а й в усій Україні, його усі знають як людину, яка завжди стояла на захисті прав людей. Зазначає, що поширена відповідачкою інформація, яка, до речі після її публікації може сформувати у суспільстві негативну думку щодо нього, та діяльність політичної партії ВО "Відродження", у такий спосіб його хочуть представити широкій громадськості як людину негідника, зрадника та злочинця, яка нехтує своїми переконаннями, суперечить своїм словам та порушує закон.

В подальшому позивач подав уточнений позов, в якому залишив позовні вимоги без змін. На обґрунтування позову навів додатково, що ОСОБА_4 з весни 2014 року почала переслідувати його та його родину та створювала різні наклепи на нього та на його дружину, а влітку 2014 року почала ходити з своїми друзями, які називають себе «правозахисниками», до його дружини на роботу та привселюдно принижувати її в очах її колег, підлеглих, керівництва та просто сторонніх людей. Його дружина є відомою в місті людиною, оскільки працює заступником завідувача Металургійного відділу реєстрації актів цивільного стану в м. Кривий Ріг. Зазначені події наклали тяжкий слід на взаємовідносинах в його, позивача, родині, за постійних переслідувань відповідачкою його дружини. З огляду на, що остання пішла на рішучий крок та вирішила з ним розлучитися, і 17.11.2014 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу було ухвалено рішення про їхнє розлучення. Наполягає, що його та його родині було заподіяно моральну шкоду, яку оцінює в 200 000 гривень.

Змінивши першу частину позовних вимог, позивач просить: визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи ОСОБА_1 , ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену та опубліковану ОСОБА_4 з приводу ОСОБА_1 та його родини та зобов`язати спростувати недостовірну інформацію, викладену в відео зверненні у спосіб найбільш близький до способу її поширення, шляхом публікації її офіційного вибачення переді ОСОБА_1 в Криворізькому тижневику «Домашня газета» (засновник та видавник ТОВ «Камертон», Свідоцтво про реєстрацію Держкомтелерадіо України ДП № 2794 від 19.03.2007 р. та Свідоцтво про державну реєстрацію ДП №542 від 28.04.1998 р.) та на інформаційному сайті 0564.uа з наступним текстом: «Я, ОСОБА_4 , визнаю, що мною в мережі Інтернет була поширена недостовірна інформація про те, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_13 створили злочинне угрупування, яке вбивало громадян з ціллю заволодіння їх спадщиною, оскільки ця інформація не відповідає дійсності, та поширювалась мною, ОСОБА_4 , з своїх корисливих мотивів з метою зганьбити честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 . Також зазначив, що в іншій частини позовні вимоги залишає без змін. Позов в іншій частин залишений без змін.

Крім того, позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив наступне. Вказує на те, що у відзиві відповідачка зазначає, що вона є неналежним відповідачем по справі у зв`язку з тим, що висловлюючи свою думку з приводу смерті тітки, враховувала думку свого адвоката та фахового правозахисника. Зауважує, що відповідачка не зазначає, що в відеорепортажі вона обвинувачує його, позивача, в смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та в смерті ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чітко зазначає, що він вбив вказаних осіб та погрожував вбити її, тому вважає, що це ніяким чином не може бути думкою адвоката Вако Михайла Юрійовича, а є особистою думкою відповідачки. Вказує, що ОСОБА_14 є професійним адвокатом, що підтверджує в своєму відзиві ОСОБА_4 , і відповідно до ч. 2 - 3 ст. 21 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокату забороняється: використовувати свої права всупереч правам, свободам та законним інтересам клієнта; без згоди клієнта розголошувати відомості, що становлять адвокатську таємницю, використовувати їх у своїх інтересах або інтересах третіх осіб; займати у справі позицію всупереч волі клієнта, крім випадків, якщо адвокат впевнений у самообмові клієнта; відмовлятися від надання правової допомоги, крім випадків, установлених законом. Адвокат забезпечує захист персональних даних про фізичну особу, якими він володіє, відповідно до законодавства з питань захисту персональних даних. Відповідно до ст. 22 вказаного Закону адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату, помічнику адвоката, стажисту адвоката, особі, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених цим Законом підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об`єднання, зміст порад, консультацій, роз`яснень адвоката, складені ним документи, інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності. Інформація або документи можуть втратити статус адвокатської таємниці за письмовою заявою клієнта (особи, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених цим Законом підстав). При цьому інформація або документи, що отримані від третіх осіб і містять відомості про них, можуть поширюватися з урахуванням вимог законодавства з питань захисту персональних даних. Обов`язок зберігати адвокатську таємницю поширюється на адвоката, його помічника, стажиста та осіб, які перебувають у трудових відносинах з адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, а також на особу, стосовно якої припинено або зупинено право на заняття адвокатською діяльністю. Адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання зобов`язані забезпечити умови, що унеможливлюють доступ сторонніх осіб до адвокатської таємниці або її розголошення. У разі пред`явлення клієнтом вимог до адвоката у зв`язку з адвокатською діяльністю, адвокат звільняється від обов`язку збереження адвокатської таємниці в межах, необхідних для захисту його прав та інтересів. У такому випадку суд, орган, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно адвоката, інші органи чи посадові особи, які розглядають вимоги клієнта до адвоката або яким стало відомо про пред`явлення таких вимог, зобов`язані вжити заходів для унеможливлення доступу сторонніх осіб до адвокатської таємниці та її розголошення. Особи, винні в доступі сторонніх осіб до адвокатської таємниці або її розголошенні, несуть відповідальність згідно із законом. Подання адвокатом в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", інформації центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, не є порушенням адвокатської таємниці. Адвокат не несе дисциплінарної, адміністративної, цивільно-правової та кримінальної відповідальності за подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, інформації про фінансову операцію, навіть якщо такими діями завдано шкоди юридичним або фізичним особам, та за інші дії, якщо він діяв у межах виконання Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Вважає, що адвокат Вако М.Ю. діяв від імені та за дорученням своєї клієнтки ОСОБА_4 , підтвердженням цього є навіть та обставина, що ОСОБА_4 не було вчинено жодних дій по оскарженню дій її адвоката, а отже вона підтримує його позицію. Більш того, неодноразово в письмовій формі в своїх скаргах до поліції, прокуратури та КВП, саме ОСОБА_4 обговорювала його, позивача, та звинувачувала в зазначених вбивствах та в замахах на її життя. Наполягає, що отже ОСОБА_4 є основним джерелом неправдивої інформації, такої, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію та є належним відповідачем по справі. Зазначає, що в своєму відзиві відповідачка глумливо та цинічно ставиться до його родинних стосунків, де зазначає: «Також про «міцність родини» ОСОБА_1 може свідчити», чим радіє, що саме завдяки її зусиллям його родина була майже зруйнована, оскільки влітку 2014 року ОСОБА_4 з підбуреними нею особами, які називають себе «правозахисниками», ходили на роботу до його дружини, де привселюдно звинувачували останню та його в вбивствах, з ціллю заволодіння майном, після цього виникали постійні сварки, оскільки дружина вимагала від нього, щоб він вирішив вказану ситуацію, незважаючи на те, що це від нього не залежить. Зазначає, що вказана замкнена ситуація породила безліч конфліктних ситуацій в його родині. Вважає, що всі обставини, викладені в відзиві, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідачка подала до суду відзив, в якому зазначила наступне. Вказує, що суд повинен врахувати, що головним доказом по справі є відеорепортаж знятий міжнародним журналістом ОСОБА_15 , в якому її адвокат Вако Михайло Юрійович висловив свою особисту думки з приводу смерті її тітки ОСОБА_9 . Потім свою думку з приводу смерті тітки висловив правозахисник ОСОБА_16 , АДРЕСА_2 , і лише після них, інтерв`ю було взято у неї. Висловлюючи свою думку з приводу смерті тітки, вона врахувала думку свого адвоката та фахового правозахисника. На відеозапису, наданому позивачем в правому верхньому куту вказано, журналістом ОСОБА_15 розміщено репортаж на телеканалі O-TV. Зазначає, що позивач навряд чи скопіював репортаж зроблений журналістом ОСОБА_15 у прямій трансляції на телеканалі O-TV. Наданий суду відеорепортаж журналістського розслідування скопійований позивачем з мережі Інтернет. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положень ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставив які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно роз`яснень, наданих у п.2 постанови Пленуму Верховне України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, суди повинні точно і неухильно застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу, законів України від 16 листопада 1992 року №2782-ХП «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (далі - Закон про пресу), від 1992 року №2657-ХП «Про інформацію», від 21 грудня 1993 року «Про телебачення і радіомовлення (у редакції Закону від 12 січня №3317-IV), від 23 вересня 1997 року №540/97-ВР «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» нормативно-правових актів, що регулюють вказані суспільні відносив. Враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВГ про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні засовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9. Згідно п. 12 цієї постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Вказує, що дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних з та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Зазначає, що якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 14 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам статті ЦПК. Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Невиконання зазначених вимог зумовлює наслідки, передбачені статтею ЦПК України. У пункті 19 постанови Пленуму також зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статі 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Вказує, що крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 чітко зазначено, що він обґрунтовує розмір заподіяної шкоди, тим що 100 000 гривень це моральна шкода, заподіяна особисто йому, а ще 100 000 гривень, це моральна шкода заподіяна родині, тобто дружині. Посилається, що при цьому ОСОБА_13 , як член сім`ї позивача, не заявляла до неї вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Також ОСОБА_1 в позовній заяві вказав на міцність своєї родини, але ж незаперечним є той факт, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року по справі № 210/5466/14-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_13 та розірвано шлюб з ОСОБА_1 . Зазначає, що про міцність родини ОСОБА_1 може свідчити ухвала Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року, якою ОСОБА_1 було відмовлено в перегляді заочного рішення суду, ОСОБА_13 в судовому засіданні заявила про небажання відновлювати стосунки з колишнім чоловіком. Просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та підтвердив його зміст. Також зазначив, що вважає, що моральна шкода йому завдана на 200 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала повністю та підтвердила його зміст.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала. При цьому пояснила, що вона давала лише інтерв`ю, перебуваючи в шоковому стані. Також пояснила, що вона відповідала на запитання ОСОБА_17 з приводу смерті її, відповідачки, тітки ОСОБА_9 . Вона, відповідачка, надавала відповіді, які зафіксовані на оглянутому у судовому засіданні відеозапису. Для чого велася зйомка її відповідей, пояснити не може, на запису зафіксовані її слова. На місце смерті тітки також приїжджала поліція. Під час огляд диску відповідачка пояснила, що на відеозапису зображена вона, доказів про те, що позивач є наводчиком, вступив в змову з дружиною, в неї, відповідачки, нема, ця обставина є її думкою. Крім того, пояснила, що ОСОБА_18 має відеокамеру, вів зйомку в суді. Також пояснила, що 3 лютого 2017 року вона прийшла до тітки, та побачила, що та мертва, зателефонувала громадянам ОСОБА_14 та ОСОБА_19 , так як не знала що роботи, потім з`явився ОСОБА_18 .

Представники відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен окремо, у судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволення відмовити.

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_1 знає по сумісній діяльності з 2009-2010 року, стосунки з останнім нормальні, з відповідачкою знайома. В 2015 році до неї, свідка, як до депутата Криворізької міської ради прийшла ОСОБА_4 , подала скаргу на її, свідка, помічника ОСОБА_1 . На прийомі ОСОБА_4 була з адвокатом та казала, що ОСОБА_1 вбивця. Через деякий час вона, свідок, бачила виступ ОСОБА_4 по телебаченню, де остання погано характеризувала ОСОБА_1 . Вона, свідок, вважає, що в цій публікації були неправдиві відомості.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що позивач є її колишнім чоловіком, стосунки з ним нормальні. Відповідачка приходила до неї, свідка, на роботу та висловлювала звинувачення. Пізніш вона, свідок, в Інтернеті бачила виступ відповідачки про те, що вона, свідок, та ОСОБА_1 , є вбивцями. Після цього багато знайомих запитували в неї, свідка, що це за інформація. Внаслідок дій відповідачки, шлюб між нею та позивачем, було розірвано, так як в неї виникли проблеми на роботі. Далі уточнила, що розірвання шлюбу пов`язано з тим, що до неї на роботу приходили особи, знімали її, казали, що вона працює в угрупуванні з позивачем, їй було спокійніше, щоб до неї ніхто не ходив. Бачила, що після відеосюжету позивач став роздратованим. На час шлюбу з позивачем та на даний працює в РАЦС.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: грамота, положення (т.№1, а.с.10, 11), положення (т.№1, а.с.11), посвідчення (т.№1, а.с.12), висновок з приводу звернення Арнаутової (т.№1, а.с.15), ухвала суду (а т.№1,.с.16), заява ОСОБА_4 (т.№1, а.с.17-18), довідка (т.№1, а.с.19-22), характеристика (т.№1, а.с.23), заява ОСОБА_4 (а т.№1,.с.24-25), звернення ОСОБА_4 т.№1, (26-29), лікарське свідоцтво (т.№1, а.с.30), повідомлення (т.№1, а.с.50), рішення нотаріуса (т.№1, а.с.60), рішення суду (т.№1, а.с.86-88, 222-224, т.№2, а.с.106-107), заяви ОСОБА_9 до суду (т.№1, а.с.108, 109-110), повідомлення від КВП ГУ НП в Дніпропетровській області (т.№1, а.с.215), скарга з доданими до неї трьома свідоцтвами про смерть та довіреністю (т.№1, а.с.217-221, т.№2, а.с.108-113), відповідь на звернення та звернення (т.№2, а.с.9, 11, т.№2, а.с.114), ухвала суду (12-13), заява про перегляд рішення суду (т.№2, а.с.14-15), копія сторінки журналу (т.№2,а.с.16-17), картка (т.№2, а.с.18), ухвала суду (т.№2, а.с.115).

Також досліджені матеріали кримінального провадження №0001009 в 1 томі на 42 арк.

У судовому засіданні також оглянутий диск (т.№1, а.с.31). Оглядом встановлено, що на дику мається один файл. На початку мається наступний напис: «Громадське ТБ, м. Кривий Ріг, 2017». Далі мається напис: « ОСОБА_21 причетний до відтиску квартир та вбивствам?». Далі з`являється зображення таблички « АДРЕСА_3 », ділянки місцевості, поліцейського автомобіля, поліцейських, інших людей, у тому числі відповідачки, яка перебуває поряд з поліцейським автомобілем. Далі з`являється зображення чоловіка та підпис: «Адвокат Вако», цей чоловік відповідає на питання особи, яка за кадром (далі за текстом «репортер»). Далі з`являється зображення іншого чоловіка та підпис: «Руслан Петунін», який відповідає на питання репортера. Далі, о 15 хв. 48 с. репортер спілкується з відповідачкою. На питання репортера як її прізвище, жінка відповідає: « ОСОБА_4 ». Репортер запитує у ОСОБА_4 , ким вона приходиться ОСОБА_9 . ОСОБА_4 відповідає, що ОСОБА_9 вона приходиться племінницею, вона її рідна тітка. Репортер у ОСОБА_4 запитує: «Що сталося?». ОСОБА_4 відповідає: « ОСОБА_22 о 14.20 год., прийшла до своєї тітки, двері в її квартирі були відкриті та прикриті на ганчірку, коли вона увійшла до квартири, тітка була мертва, вона вважає, що це вбивство». Репортер запитує: «Чи була кров, чи якісь ушкодження?». ОСОБА_4 відповідає: «Крові не було, але гадає, що тітці могли поставити укол, могли її отруїти, щось дати випити. Вважає, що це вбивство, її вбили, померла вона не своєю смертю. Підозрює вона в смерті тітки ОСОБА_1 , так як він вважає себе спадкоємцем, він аферист, який шостий рік не дає (думка переривається), далі вона продовжує, що шостий рік, як немає спадкоємця». Репортер запитує: « ОСОБА_1 - ваш родич?». ОСОБА_4 відповідає: « ОСОБА_23 ніхто, він аферист, якого наняв її брат ОСОБА_7 , допомогти продати будівлю. Буян її брата ОСОБА_24 знав рівно п`ять місяців, і за цей час ОСОБА_23 її брата відправив до лікарні, з лікарні брат не вийшов». Репортер запитує: «Брат теж помер?». ОСОБА_4 відповідає: «Так!». Потім репортер запитує: «Яка причина смерті брата ?». ОСОБА_4 відповідає: «Звідки я знаю, причину смерті не знаю». Далі питання репортера: «Скільки було братові років ?», ОСОБА_4 відповідає: « ОСОБА_25 було 54 роки, причину смерті не знаю». Репортер запитує: « ОСОБА_1 має відношення до ріелторської фірми?», ОСОБА_4 відповідає: «Так, він вважає, що він ріелтор, займається перепродажем квартир. Його дружина, він розвівся, але вона не знає на папері чи ні, але його дружина є заступником в ОСОБА_26 . Вважає, що його дружина допомагає ОСОБА_27 добувати інформацію, де самотні. ОСОБА_1 в курсі всіх справ, вважає, що вони не перші і не останні, яких ОСОБА_23 знищів, відправив на той світ. Спадком займався її брат, тіткин рідний син, ОСОБА_1 допоміг і йому відправитися на той світ. Вона вважає, що він і другого брата (думка переривається). Репортер запитує: «Від чого він помер?», ОСОБА_4 відповідає: «Він помер від раку нирок, але перед цим брат три роки займався цим спадком, ОСОБА_23 підіслав чоловіка, в під`їзді брата побили. Брат пішов до відділення поліції Інгулецького району, там йому заклеїли рот скотчем, побили, били по ниркам, вважає, що після цих побоїв утворилась пухлина і метастази і брат пішов з життя». Репортер запитує: «По сьогоднішньому питанню, є якісь свідки, хтось щось каже?» ОСОБА_4 відповідає: «Сусідка виходила з 40 квартири і сказала, що десь близько об 11.00 год. чула чоловічі голоси і як начебто були сліди берців, тітка відчинила двері якомусь чоловікові». Репортер запитує: «У вас є якийсь чоловік, який міг би прийти до вас ?», ОСОБА_4 відповідає: « ОСОБА_28 , крім неї і чоловіка, ключів ні в кого немає, туди ніхто не ходив. Вважає, що наняли вбивцю і тітку вбили». Репортер запитує: «Ваш чоловік сьогодні приходив до квартири?», ОСОБА_4 відповідає: « ОСОБА_28 ». Репортер запитує: «Це 39 квартира, скільки в ній кімнат?», ОСОБА_4 відповідає: «Двокімнатна квартира». Репортер запитує: «Тітка далеко знаходилась від виходу?», ОСОБА_4 відповідає: «Вона лежала на ліжку, наче її хтось штовхнув, була вдягнена». Репортер запитує: «Якісь сліди на шиї від удушшя були?», ОСОБА_4 відповідає: «Не бачила, вони може їй якусь пігулку дали чи укол зробили. Тітці було 87 років, але вона була здорова, вона слідкувала за тіткою, кожен день давала їй пігулки від тиску, тітка була на ногах». Репортер запитує: «Сусіди, не кажуть, що вона просила допомогти, викликати швидку?», ОСОБА_4 відповідає: « ОСОБА_28 , сусідка говорила, що вона чула чоловічі голоси, на сходовій клітині, були сліди від взуття, але сусідка їх підмела. Якщо б була природна смерть, то це було при закритих дверях. Двері були відкриті, може вбивця постукав і тітка відчинила двері, тітку вбили, а двері закрити не змогли, тому прикрили на ганчірку, бо не було ключів. Вважає, що це вбивство». Потім сама ОСОБА_4 запитує у репортера: «А ви вважаєте, що це вбивство?». Репортер відповідає: «Схоже на те, бо якщо б людині було погано, навіщо їй на ганчірку закривати двері». ОСОБА_4 каже: « Що це був вбивця, перед цим у 2014 році був апеляційний суд і перед судом він підіслав чоловіка, щоб вкрасти тітчин паспорт, наче як для перевірки, тітка лежала в лікарні. Буян підіслав в цю квартиру чоловіка, хотів забрати паспорт, а перед цим був живий брат, він був довіреною особою тітки, тітка лежала в лікарні, у ОСОБА_29 і у тітки був адвокат Болотін, вони начебто принесли експертизу, свідоцтва про народження і тітка під їх диктовку написала, що начебто вона отримала свідоцтво, а свідоцтво вона не отримувала, потім підіслали чоловіка під виглядом чергового лікаря, він поміряв їй тиск і почав щось шукати, тітка запитала, що ви шукаєте, він відповів, що він шукає паспорт, щоб виписати ліки, але там потрібен її паспорт, тітка пояснила, що паспорта у неї немає, він у її племінниці, чоловік потім сказав, що він ще прийде. Вони хотіли тітку зробити «бомжем», в неї нема паспорту, нема свідоцтва про народження і вона не зможе боротися за спадок. Вони хотіли тітку позбавити дієздатності, вона подзвонила за номером телефону, якій був вказаний на папірці, який підкинули, їй відповіли, що ОСОБА_30 знаходиться в ПНД на обліку, брат ніколи на обліку в ПНД не знаходився». Репортер запитує: «Як ви вважаєте, це вбивство, на що воно вплине, як це вбивство вигідно замовнику?». ОСОБА_4 відповідає: «Вважає, що це повинен казати її адвокат, але як вона гадає, що він вступить в спадок як спадкоємець 4 черги і вона є спадкоємцем 4 черги, і тоді він отримає половину спадку, а якщо він вб`є і її, то отримає спадок повністю». Репортер запитує: «Чи є ще спадкоємці крім неї?», ОСОБА_4 відповідає: «Ні, тільки я». Репортер каже ОСОБА_4 , що вона повинна піклуватися про свою безпеку, повинна в суд написати заяву, щоб їй призначили охорону, а також написати список тих, хто хоче її вбити на випадок її смерті. ОСОБА_4 відповіла, що вона вже написала, що у випадку своєї смерті просить вважати винуватим ОСОБА_1 .

Суд, керуючись вимогамист.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Грамота, положення, посвідчення, характеристика (т.№1, а.с.10, 11, 23) є належними доказами, так як стосуються характеристики особи позивача.

Рішення суду (т.№1, а.с.86-88)є належним доказом, так як стосується сімейного стану позивача.

Висновок, ухвала, заяви, звернення, скарга, відповідь, ухвала суду (т.№1, а.с.15, 16, 17-18, 24-25, 26-29, 215, 217-221, т.№2, а.с.108-113, 114, 115) є належними доказами, так як стосуються відношення ОСОБА_4 до ОСОБА_1 .

Лікарське свідоцтво (т.№1,а.с.30) є належним доказом, так як стосується смерті ОСОБА_9 .

Повідомлення (т.№1, а.с.50) є належним доказом, так як з нього вбачається, чи зверталася відповідачка до правоохоронних органів відносно позивача з приводу вбивства ОСОБА_9 .

Матеріали кримінального провадження №0001009 є належним доказом, так як з них вбачається, що позивачка 11 липня 2018 року зверталася з заявою, в якій зазначила (а.с.6 провадження), що не зможе довести вбивство тітки, зазначила (а.с.10 провадження), що тітка була вбита, також вказує (а.с.10 провадження), що в день коли вбили тітку, 3 лютого 2017 року, давала інтерв`ю журналісту, крім того вказує (а.с.10 провадження), що позивач прибрав всіх спадкоємців, наступною є вона.

Зміст записів на диску (т.№1, а.с.31) є належним доказом, так як він стосується змісту висловлювань відповідачки в відеосюжеті від 3 лютого 2017 року, тобто предмету доказування.

Довідка (т.№1,а.с.19-22) є неналежним доказом, так як не стосується предмета доказування.

Рішення нотаріуса (т.№1, а.с.60) є неналежним доказом, так як не стосується предмета доказування.

Заяви ОСОБА_9 до суду про встановлення юридичних фактів (т.№1, а.с.108, 109-110) є неналежними доказами, так як не стосуються предмета доказування.

Відповідь та звернення (т.№2, а.с.9, 11) є неналежними доказами, так як не стосуються предмета доказування, а стосуються користування позивачем посвідченням депутата Міської Ради ОСОБА_20 .

Копія сторінки журналу (т.№2, а.с.16-17), картка (т.№2, а.с.18) є неналежними доказами, так як не стосуються предмета доказування, а стосуються факту звернення відповідачки до депутата Міської Ради ОСОБА_20 .

Ухвала суду, заява про перегляд рішення суду (12-13, 14-15), є неналежними доказами, так як не стосуються предмета доказування, а стосуються іншої цивільної справи за участю ОСОБА_31 .

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України вважає, що визнані судом належними письмові докази є допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази, які визнані належними та допустимими, є також достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Позивач з 2015р. по теперішній час є членом партії «Відродження», характеризується як чесна, відповідальна особа, був членом виборчої комісії в 2014р. отримав «Почесну грамоту ЦВК», що встановлено грамотою, положенням, посвідченням, характеристикою (т.№1, а.с.10, 11, 23).

17 листопада 2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_13 , в якому вони перебували з 10 січня 2004 року, розірвано , що встановлено рішенням суду (т.№1, а.с.86-88).

Відповідачка 15 січня 2016 року подала до прокуратури Інгулецього району м. Кривого Рогу звернення, в якому вказувала на протиправні дії позивача, стосовно спадщини, що встановлено зверненням (т.№1, а.с 26-29).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 від серцево-судинної недостатності, що встановлено свідоцтвом (т.№1, а.с.30).

Відповідачка 13 грудня 2017 року зверталася до поліції з заявою, в якій зазначала, що позивач вчиняє протиправні дії, це її звернення визнано необґрунтованим, що встановлено висновком з приводу звернення ОСОБА_4 (т.№1, а.с.15), ухвалою суду (т.№1, а.с.16), заявою (т.№1, а.с.17-18).

Відповідачка 3 січня 2018 року подала заяву та скаргу, в яких вказує, що позивач вбиває спадкоємців, в разі її, позивачки, смерті, буде до цього причетним ОСОБА_1 , що встановлено заявою, скаргою (т.№1, а.с. 24-25, 217-221, т.№2, а.с.108-113). За наслідками розгляду звернення, з ОСОБА_1 проведена профілактична бесіда, що встановлено повідомленням (т.№1, а.с.215, т№2, а.с.114).

11 липня 2018 року відповідачка та ОСОБА_16 звернулися до прокуратури Дніпропетровської області з заявою про правопорушення стосовно ОСОБА_1 , ухвалою суду від 9 серпня 2018 року зобов`язано відомості по цій заяві внести до ЄРДР, що встановлено ухвалою суду (т.№2, а.с.115).

11 липня 2018 року в своїй заяві відповідачка зазначала, що позивач прибрав всіх спадкоємців, наступною є вона, але довести вбивство вона не зможе, що 3 лютого 2017 року давала інтерв`ю журналісту. Вказані обставини встановлені матеріалами кримінального провадження №0001009.

Станом на 19 квітня 2018 року відповідачка не зверталася до Інгулецького ВП КВП ГКНП в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 з приводу вбивства ОСОБА_9 , що встановлено повідомленням (т.№1, а.с.50).

Відповідачка в сюжеті у своїх відповідях, поряд з іншими висловлюваннями, які не відносяться до предмету спору, зазначила, що вважає, що відносно ОСОБА_9 вчинено вбивство, останню вбили, померла та не своєю смертю, підозрює вона в смерті тітки ОСОБА_1 , так як він вважає себе спадкоємцем. Також вказала, що ОСОБА_1 аферист. Також зазначала, певні особи не перші і не останні, яких ОСОБА_1 знищів, відправив на той світ, вважає, що наняли вбивцю і тітку вбили. Також зазначила, що тітці якусь пігулку дали чи укол зробили. Також зазначила, що вона вже написала, що у випадку своєї смерті просить вважати винуватим ОСОБА_1 . Крім того, вказувала, що вбивство вигідно ОСОБА_1 щоб отримати спадщину. Отже, відповідачка прямо зазначає, що позивач причетний до вбивств. Ці висловлювання про причетність ОСОБА_1 до вбивств, афер, є твердженням, а не судженням. Вказані обставини встановлено записами (т.№1, а.с.31).

До переконання про те, що зазначені висловлювання є твердженням, суд приходить враховуючи характер тверджень, наведення відповідачкою аргументів на користь своїх висловлювань, а саме, що вбивство є вигідним ОСОБА_1 для отримання права на спадщину. Також суд враховує, що відповідачка в 2015 році, при спілкуванні з ОСОБА_20 , називала позивача вбивцею, 3 січня 2018 року подала заяву та скаргу, в яких вказувала, що позивач вбиває спадкоємців. В заяві від 11 липня 2018 року, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, також вказує на вбивство своєї тітки. Доказів того, що ОСОБА_1 причетний до вбивств, афер, у судовому засіданні не добуто. Отже вказані висловлювання є недостовірними, а інформація про причетність ОСОБА_1 до вбивств та афер є негативною.

Відповідачка надавала відповіді на питання з метою їх поширення, що встановлено судом на підставі змісту відеосюжету, пояснень відповідачки, з яких вбачається що вона знала, що ведеться відеозйомка, в своїй заяві від 11 липня 2018 року зазначала, що 3 лютого 2017 року давала інтерв`ює журналісту.

Зазначений відеосюжет був поширений в Інтернеті, що не заперечується сторонами, вбачається з показань зазначених вище свідків та тієї обставини, що на початку сюжету мається відмітка: «Громадське ТБ, м. Кривий Ріг, 2017».

Суд приходить до переконання, що внаслідок розповсюдження відповідачкою недостовірної, негативної інформації, порушено право позивача на недоторканість честі та гідності, а тому йому завдано моральну шкода.

Твердження позивача, що ОСОБА_13 доводиться йому дружиною, спростовується тією обставиною, що 17 листопада 2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_13 розірвано, а тому суд це твердження до уваги не приймає.

Твердження позивача, що висловлюваннями відповідачки його родині завдана моральна шкода, суд вважає необґрунтованими, так як висловлювання відповідачки в оскаржуваному сюжеті стосуються особисто позивача.

Твердження позивача, що прямою метою висловлювань відповідачки було бажання зруйнувати його добре ім`я та плоди його багаторічної праці, не знайшли свого підтвердження, тому суд це твердження не приймає до уваги.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Законом України «Про інформацію, Законом України «Про телекомунікації».

Як передбачено ст. 3 Конституції України, зокрема, людина, її честь та гідність визнаються в України найвищою соціальною цінністю. Як передбачено ст. 34 Конституції України, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.26 ЦК України, фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Згідно положень ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Частиною і статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, ім`я (найменування), авторство, свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ч.1,2,3 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України.

Відповідно до ст.276 ЦК України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Згідно з ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно (ч.1 ст. 271, ч.1 ст.272 ЦК України).

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист.

Частина 2 статті 302 ЦК України зобов`язує фізичну особу, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Статтею 1 Закону України «Про інформацію» встановлено, що під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого, є її збереження та передавання у часі та просторі.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Згідно з ч. 2 наведеної статті ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Статтею 11 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Як передбачено 22 Закону України «Про інформацію, масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб; засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. Визначення «засобу масової інформації» в поточній редакції ч.2 ст.22 Закону України «Про інформацію» дає можливість відносити до ЗМІ веб-сайти або навіть сторінки в соціальних мережах та блоги.

Згідно ст.47-1 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про телекомунікації», Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У рішенні Європейського Суду з прав Людини Лігенс проти Австрії (12/1984/84/131), зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Таким чином, з сукупності вказаних норм вбачається, що фізична особа має право на захист від розповсюдження недостовірної інформації, при умові, що ця інформація завдає шкоду його честі, гідності діловій репутації цієї особи.

Обговорюючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_32 , які стосуються визнання недостовірною та такою, що порушує його права інформації, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Таким чином, свобода вираження поглядів не є абсолютною, а підлягає певним обмеженням, спрямованим, зокрем, на захист репутації або прав інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень, неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 та у справі «Обершлік проти Австрії» від 22.11.1990). При цьому ЄСПЛ вказує на те, що навіть у випадку, коли судження зводиться до суб`єктивної оцінки, пропорційність втручання може залежати від того, чи існують достатньо вагомі фактичні підстави для спростування судження, оскільки навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення ЄСПЛ у справі «Джерусалем проти Австрії» від 27.02.2001).

Разом із тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У відповідних положеннях Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (стаття 32).

Інформація яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації.

З позову безумовно вбачається, що позивач оскаржує інформацію, яка міститься лише в одному відеосюжету, а саме за 3 лютого 2017 року, і просить її спростувати. У прохальній частині позову він не зазначає дату відеосюжету. Зважаючи на зміст позову, у стороннього спостерігача, учасників справи, суду, є достатні підстави розуміти, що в прохальній частині позивач оспорює зміст саме цього відеосюжету, а відсутність згадування саме цього відеосюжету, не дає підстав вважати, що позивач оскаржує зміст якогось іншого відеосюжету. Інше розуміння цієї обставини буде визначати, що суд вдався до зайвого формалізму, буде суперечити такій, передбаченій ст.2 ЦПК України засаді цивільного судочинства, як справедливість, що є неприпустимим. З урахуванням того, що суд встановив обґрунтованість позовних вимог, але виходячи з суто формальних підстав відмовить у позові, буде визначати, що суд перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя, що також є неприпустимим.

Суд приходить до переконання що відповідачка, в відеосюжеті від 3 лютого 2017 року, поширила негативну, недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності, а саме, що позивач причетний до вбивств, афер.

Суд підкреслює, що послідовний, системний характер згадування про причетність ОСОБА_1 до вбивств, вказівка на те, що він є аферістом, свідчить про те, що ці висловлювання з боку відповідачки є твердженням.

При цьому, відповідачка, як особа, яка поширює інформацію, не виконала, передбачений ч.2 ст.302 ЦК України, обов`язок переконатися у її достовірності. У судовому засіданні відповідачка не навела доказів на достовірність таких тверджень.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачка погодилася на розміщення, тобто поширення згаданої інформації щодо ОСОБА_1 через засоби масової інформації. При цьому суд бере до уваги пояснення відповідачки у судовому засіданні про те, що давала інтерв`ю, під час якого здійснювався відеозапис та ту обставину, що у своїй заяві від 11 липня 2018 року зазначала, що 3 лютого 2017 року давала інтерв`ю журналісту, тобто розуміла, що надає інформацію особі, яка займається збором та розповсюдженням інформації.

Зазначена вище інформація містить твердження про причетність позивача до вбивств, афер, вона була відкритою для перегляду та доступна для необмеженого кола осіб. Ця інформація містить твердження, висловлені відповідачкою, про скоєння ОСОБА_1 ряду тяжких злочинів. Такі твердження безумовно принижують честь і гідність позивача, його ділову репутацію, а отже, порушують його особисті немайнові права.

На переконання суду вказані твердження, які є недостовірними, не відповідають межам допустимої критики, не можуть бути засобом захисту фундаментальних конституційно-конвенційних прав широкого кола осіб.

Тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яку ОСОБА_4 поширила в відеосюжеті від 3 лютого 2017 року, в зазначеній частині вказаного відеосюжету.

При цьому суд бере до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються вказаного відеосюжету в цілому, але судом встановлено, що цей відеосюжет лише в певній, зазначений вище частині, містить негативну, недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію. Тому суд не знаходить підстав для визнання відеосюжету в цілому таким, що містить негативну, недостовірну та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію. Отже позовні вимоги, які стосуються вказаного відеосюжету, підлягають частковому задоволенню.

Для поновлення прав позивача підлягає спростуванню негативна, недостовірна, така, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформація, яка визначена вище, шляхом розміщення публікації в Криворізькому тижневику «Домашня газета» (засновник та видавник ТОВ «Камертон», свідоцтво про державну реєстрацію ДП № 542 від 28.04.1998 р.) та на інформаційному сайті 0564.ua.

При цьому в позовних вимогах стосовно спростування інформації, позивач просить зобов`язати відповідачку в публікації про спростування зазначити, що остання поширила недостовірну інформацію зі своїх корисливих мотивів з метою зганьбити честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 . Але у судовому засіданні не встановлено, що відповідачка розповсюдила негативну інформацію відносно ОСОБА_1 саме з такою метою. Тому на переконання суду, відповідачка зобов`язана розмістити спростування наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 , визнаю, що мною в мережі Інтернет була поширена недостовірна інформація про те, що ОСОБА_1 причетний до вбивств, оскільки ця інформація не відповідає дійсності».

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині, що стосується інформації, яка міститься в сюжеті, підлягають частковому задоволенню.

Обговорюючи обґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже, має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вжити заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з прав людини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 завдана моральна шкода в результаті розповсюдження відповідачкою інформації, яка є негативною, недостовірною, такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію що завдало йому душевні страждання. Також суд бере до уваги спосіб розміщення негативної інформації, а саме в Інтернеті, до якого має доступ необмежена кількість осіб, характер недостовірної інформації, а саме зазначення в ній, що позивач причетний до особливо тяжких злочинів. Суд також враховує, що позивач просить стягнути на свою користь у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. яка складається, як це вбачається з позову з того, що позивачу та його родині завдана моральна шкода у сумі 100 000 грн. кожному, тобто завдану йому шкоду він оцінює в 100 000 грн., відшкодувати шкоду його родині позивач не просить. Крім того, суд бере до уваги, що у судовому засіданні не доведені такі обставини, якими позивач обґрунтовує розмір моральної шкоди, а саме, що він звертався до державних органів за захистом своїх порушених прав, витрачав свій час, що в нього був порушений звичайний уклад життя. Виходячи з викладеного, зважаючи, що не всі доводи позивача стосовно розміру моральної шкоди знайшли своє підтвердження, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд приходить до переконання, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, з відповідачки належить стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідачка зазначила, що висловлюючи свою думку з приводу смерті тітки, вона врахувала думку свого адвоката та фахового правозахисника. На переконання суду, ця обставина не звільняла відповідачку від обов`язку переконатися в тому, що інформація, яку вона розповсюдила, є достовірною.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вислухавши пояснень сторін, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Суд приходить до переконання, що задоволення позову відповідає такому, передбаченому ст.2 ЦК України, завданню цивільного судочинства як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивачів.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд враховує наступне.

Позивач до закінчення розгляду справи подав до суду заяву, в якій вказує, що в даній цивільній справі його права та інтереси за період з серпня 2019 року по червень 2022 р. представляла професійний адвокат - Фустіченко А.В. З метою надання правової допомоги, 16.08.2019 року між адвокатом Фустіченко А. В. та Буян О. А. укладено договір про надання правової допомоги. За умовами вищезазначеного договору сторони вартість послуг на правову допомогу визначають шляхом складання актів наданих послуг. У відповідності до п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України (далі - ЦПК України), «до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу». Зазначає, що станом на дату подання даної заяви, позивачем було понесені судові витрати, згідно доданого акту наданих послуг. Враховуючи викладене, заявляє до фактичного стягнення витрати на правову допомогу в суді першої інстанції. Просить стягнути з відповідача на свою користь за наслідками розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу у фактично понесеному розмірі, який станом на дату подання даної заяви вже складає 21 000, 00 грн.

Відповідачка подала клопотання, в якому просить у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу по цивільній справі № 210/1593/18 відмовити в повному обсязі. Вказує, що в підтвердження витрат позивачем було надано Акт №1 від 13 червня 2022 року про надання послуг до Договору від 16.08.2019 року про надання правової допомоги. Однак вищезазначений Акт не підтверджував факту сплати позивачем вказаної суми адвокату та виконання умов договору. Вказує, що відповідно до розділу 5 ПОРЯДОК ОПЛАТИ ПОСЛУГ АДВОКАТА

в п.4.2 зазначено, що клієнт на протязі трьох днів з моменту підписання договору вносить передоплату за надані послуги, що становить 50% загальної вартості послуг. Інша частина підлягає сплаті на протязі 3-х днів з моменту підписання актів приймання-передачі наданих послуг. 4.3 Оплата підлягає переказом на картковий рахунок Адвоката або внесення готівкою. В договорі не зазначено загальної суми витрат, яку позивач поніс, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Наполягає, що вказаний договір суперечить умовам зазначеним у ньому, так як незрозуміло 50% від загальної суми, а сума не зазначена. Відповідно до розрахункових квитанцій з 16.08.2019 по 20.08.2019 рр., позивачем адвокату було сплачено 2000 гривень. 1000 грн. за надання консультацій і що 1000 грн. за складення клопотання про виклик та допит свідка. Вважає, що вказані докази свідчать про невиконання умов вказаного договору. Відповідно до матеріалів, наданих позивачем, договір про надання правничої допомоги було підписано 16.08.2019 року. У договорі первинному, так і в уточнених договорах, в порушення вимог п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України на зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Вказує, що розрахункових квитанцій про нібито сплачені позивачем адвокату кошти, що вказані аркуші не є розрахунковими квитанціями, так як не відповідають вимогам законів та нормативних актів. Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 року №13 Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок) затверджено Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів. Відповідно до розділу IV вищевказаного положення: розрахункова квитанція - розрахунковий документ, бланк якого виготовлений друкарським способом, а окремі реквізити заповнюються від руки або шляхом проставлення штампа при реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги) або при видачі коштів покупцеві у разі повернення товару, рекомпенсації послуги, прийняття цінностей під заставу та в інших випадках. Форма № РК-1 розрахункової квитанції наведена в додатку 3 до цього Положення. Розрахункова квитанція складається з двох частин - корінця та відривної частини. Відривна частина розрахункової квитанції повинна містити обов`язкові реквізити: напис «РОЗРАХУНКОВА КВИТАНЦІЯ», серію (чотири літери) та номер (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції; найменування СГ; для СГ, що не є платниками ПДВ, - податковий номер або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта), перед яким друкуються великі літери «ІД»; для СГ, що зареєстровані як платники ПДВ, - індивідуальний податковий номер платника ПДВ, який надається згідно з Кодексом; перед номером друкуються великі літери «ПН»; за наявності на розрахунковій квитанції податкового номера дозволяється не вказувати податковий номер або серію та номера паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта); назви окремих реквізитів, які стосуються даних про товар (послугу), а саме: написи «Назва товару (послуги)», «Вартість о. в.» (вартість одиниці виміру), «ПДВ (%)», «Акцизний податок», «Вартість»; рядки для записування даних про товар (послугу) або про операцію виплати: назва товару (послуги, назва операції виплати), вартість одиниці виміру товару (суми коштів за однією операцією виплати), ставки акцизного податку, ставки ПДВ у відсотках, вартість товару (суми коштів за здійсненими операціями виплати); напис «Сума розрахунку (грн, коп.)» та загальну вартість усіх товарів (послуг), оплачених за однією розрахунковою квитанцією (загальну суму виданих коштів); напис «Розрахунок провів», рядок для підпису особи, яка здійснює розрахунки; дату (день, місяць, рік) проведення розрахунків. Корінець розрахункової квитанції повинен містити обов`язкові реквізити: серію та номер, які нанесені при виготовленні бланка квитанції та збігаються із серією та номером відривної частини; напис «Сума розрахунку (грн, коп.), всього» та загальну суму отриманих за товар або послугу (виданих покупцеві) коштів; напис «у тому числі за ставками ПДВ ___ %», суму коштів, отриманих за товари чи послуги, продаж яких оподатковується ПДВ за ставкою ___ %, за ставкою акцизного податку ___, суму коштів, отриманих за товари чи послуги, продаж яких оподатковується акцизним податком за ставкою ___, або суму виданих покупцеві коштів, якщо видана сума зменшує податкові зобов`язання платника ПДВ; рядки для записування даних про товари (послуги), а в разі реалізації в роздрібній мережі підакцизних товарів - назву товару (з додатковим зазначенням марки для палива) та його вартість; дату (день, місяць, рік) проведення розрахунків. При виготовленні бланка розрахункової квитанції додатково до серії та номера можуть наноситися друкарським способом інші реквізити. Зазнає, що у аркушах паперу, наданих позивачем та іменованими Розрахункова квитанція, вказані вимоги відсутні, так на наданих позивачем квитанціях відсутні: серія (чотири літери) та номер (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції, індивідуальний податковий номер та інші. Вказує, що розрахункова квитанція видається при отриманні коштів, а усі надані позивачем квитанції виписані в один день, а дати стоять різні з 2019 року по 2021 року, що свідчить про фальсифікацію вказаних квитанцій. Наполягає, що належних та допустимих доказів сплати позивачем адвокатові грошових коштів за надану правову допомогу по договору про надання правової допомоги та представлення інтересів від 16.08.2018 року, суду не надано.

Як передбачено ст. 141 ч.8 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Заяву про судові витрати та докази про їхній розмір, позивач подав до закінчення розгляду справи, тобто у строк, встановлений ст.141 ЦПК України. Отже суд зобов`язаний цю заяву розглянути та вирішити по суті.

Як передбачено ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи; до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ч.1 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 цієї норми, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язануз і справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 вказаної норми, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових, витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 цієї норми, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторонни або публічнимі інтересом до справи. Як передбачено ч.5 вказаної норми, в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.6 вказаної норами, обов`язок доведення неспівмірності витрат, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші, крім судового збору, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо.

16 вересня 2019 року з метою надання правової допомоги між адвокатом Фустіченко А. В. та Буян О. А. укладено договір про надання правової допомоги, за умовами вищезазначеного договору сторони вартість послуг на правову допомогу визначають шляхом складання актів наданих послуг. Відповідно до акту виконаних робіт, представник склала клопотання про допит свідка, надала консультацію, склала клопотання про забезпечення доказів, склала клопотання про долучення доказів, склала адвокатський запит, приймала участь у судових засіданнях, вартість цих послуг визначена в сумі 34000 грн. Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 приймала участь у судових засіданнях по даній справі:14 червня 2018 року з 14 год. 06 хв. до 16 год. 00 хв.,18 жовтня 2018 року з 9 год. 18 хв. до 10 год. 49 хв., 4 березня 2019 року з 11 год. 10 хв. до 12 год. 37 хв., 22 квітня 2019 року з 12 год. 40 хв. до 13 год. 27 хв., 22 жовтня 2019 року з 15 год. 15 хв. до 16 год. 27 хв., 20 травня 2020 року з 16 год. 31 хв. до 17 год. 06 хв., 11 червня 2020 року з 15 год. 20 хв. до 15 год. 24 хв., 8 вересня 2021 року з 10 00 год. до 10 год. 02 хв., 29 вересня 2021 року з 10 год. 37 хв. до 10 год. 56 хв. Згідно наданих квитанцій, ОСОБА_2 отримала грошові кошти в загальній сумі 31000 грн. 00 коп. Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Доводи клопотання відповідачки, в якому вона просить відмовити у задоволені заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зводяться до того, що квитанції про сплату послуг представника оформлені неналежним чином. Сторона відповідача не довела, що вказані витрати позивача є неспівмірними. Суд вважає, що надані позивачем квитанції в достатній мірі підтверджують проведення оплати. Отже клопотання відповідачки про відмову у відшкодуванні вказаних витрат, суд вважає необґрунтованим, а тому воно задоволенню не підлягає.

Суд вважає, що у судовому засідання встановлено, що представник позивача надавав позивачу професійну правничу допомогу, ця допомога пов`язана зі справою, включала підготовку до її розгляду, складання процесуальних документів, збір доказів, участь у судових засіданнях.

Ці дії представник вчиняв відповідно до умов договору. Дана справа стосувалася честі, гідності та ділової репутації позивача, а отже її вирішення безпосередньо впливало на його репутацію. Отже сума 31 000 грн. 00 коп., яка сплачена позивачем адвокату є співмірною із об`ємом процесуальних документів, часом, витраченим адвокатом на отримання доказів та виготовлення процесуальних документів, участю його у судових засіданнях, значенням справи для сторін.

Разом з тим позовні вимоги задоволені частково, а тому витрати на професій правову допомогу підлягають частковому задоволенню.

Отже, на користь позивача з відповідачки належить стягнути судові витрати у сумі 10704 грн. 80 коп., а саме: 704 грн. 80 коп. за сплату судового збору, 10 000 грн. 00 коп. за професійну правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 34, 68, Конституції України, ст.ст.2, 15, 16, 23, 26, 200, 201, 264, 271, 275-277, 297, 299, 301-303, 308, 1197ЦК України, ст.ст. 1, 5, 7, 11, 22, 47-1 Закону України «Про інформацію, ст.2 Закону України «Про захист персональних даних», ст.1 Закону України «Про телекомунікації», ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) - задовольнити частково.

Визнати інформацію, викладену та опубліковану 3 лютого 2017 року ОСОБА_4 в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеосюжеті під назвою; «15:30, 3 лютого 2017 року, АДРЕСА_3 . ОСОБА_21 причетний до відтиску квартир та вбивствам?» в тій частині сюжету, що ОСОБА_1 причетний до вбивств громадян, є аферистом, - недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи ОСОБА_1 , ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію.

Зобов`язати ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію, викладену у відеосюжеті під назвою; «15:30, 3 лютого 2017 року, АДРЕСА_3 . ОСОБА_21 причетний до відтиску квартир та вбивствам?» в тій частині сюжету, що ОСОБА_1 причетний до вбивств громадян, є аферистом, шляхом публікації її офіційного вибачення перед ОСОБА_1 в Криворізькому тижневику «Домашня газета» (засновник та видавник ТОВ «Камертон», свідоцтво про державну реєстрацію ДП № 542 від 28.04.1998 р.) та на інформаційному сайті 0564.ua. з наступним текстом «Я, ОСОБА_4 , визнаю, що мною в мережі Інтернет була поширена недостовірна інформація про те, що ОСОБА_1 причетний до вбивств, оскільки ця інформація не відповідає дійсності».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 50 000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині у задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 10704 грн. 80 коп., а саме: 704 грн. 80 коп. за сплату судового збору, 10 000 грн. 00 коп. за професійну правову допомогу.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий суддя: В. М. Прасолов