Номер провадження: 22-ц/813/1034/23
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретарів судового засідання: Дерезюк В.В., Зеніної М.О., Бойко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Беринди Дар`ї Олександрівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 з позовом, який обґрунтований тим, що 29 жовтня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення суду та від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Відповідач не бере достатньої участі у вихованні дитини та ухиляється від обов`язку по утриманню дитини, у зв`язку з чим позивач просила визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 з нею.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Беринда Дар`я Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів існування спору між сторонами справи щодо місця проживання дитини, яка мешкає з матір`ю і проти чого відповідач не заперечував і не заперечує.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з матір`ю, батько дитини мешкає окремо.

Представник органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради подав до суду заяву у якій зазначив, що через відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, відповідний висновок органом опіки не складався, у вирішенні справи орган опіки покладається на розсуд суду.

Після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції ОСОБА_1. зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 (а. с. 106-107).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статі 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифіковані Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення можу бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи зі рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке б відповідало б найкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу повагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною для передачі йому дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Хант проти України, № 31111/047, & 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України № 10383/09, п. 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно з частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Встановивши, що після розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання, мешкають окремо один від одного, малолітня ОСОБА_4 фактично проживає разом з матір`ю, а батьки дитини через наявність певних претензій позивачки до відповідача з питань розміру фінансового забезпечення потреб дитини, а у відповідача до позивача щодо регулярності та достатності часу при його спілкуванні з дочкою та участі у її вихованні, не досягли остаточної згоди щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові з посиланням на відсутність спору через визнання відповідачем заявленого до нього позову і не наданням відповідного висновку органом опіки та піклування, у зв`язку з висловленою батьком дитини згоди на її проживання з матір`ю та таким чином відсутністю спору щодо місця проживання дитини між батьками.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини.

Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради прийшов до висновку, що на даний час не представляється можливим визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з не запереченням батька дитини про проживання останньої разом з матір`ю та відсутністю таким чином між батьками дитини спору щодо місця її проживання.

Аналогічну позицію орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради підтвердив, подаючи до суду апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 заяву про розгляд справи без присутності представника органу опіки та піклування.

З огляду на встановлені у справі обставини та виходячи з норм, що регулюють правовідносини сторін, апеляційний суд вважає, що даний висновок (дана позиція) органу опіки та піклування не вмотивований належним чином, суперечить дійсним обставинам справи та не відповідає інтересам дитини, і тому не може бути врахований при ухваленні рішення в цій справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, відношення батьків до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

При цьому колегія суддів враховує, що після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю і після початку 24.02.2022 року агресії Російської Федерації проти України, мати з дитиною 26.02.2022 року виїхали за межі України і на час розгляду справи в апеляційному порядку до України не повернулися, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України на запит Одеського апеляційного суду, і не заперечувалося в засіданні судової колегії і самим відповідачем (а. с.106-107).

В засіданні судової колегії 07.02.2023 року ОСОБА_2 пояснив, що заперечуючи в судовому засіданні 08.02.2022 року проти задоволення апеляційної скарги позивача та проти задоволення позову, він керувався тим, що у разі визначення в судовому порядку місця проживання дитини з матір`ю, він, як батько, буде позбавлений права вирішувати питання щодо виховання дитини та надання згоди на перетинання дитиною кордону України. При цьому він не намагався без згоди матері дитини визначати місце проживання останньої з ним. На даний час він розуміє наслідки задоволення позову матері дитини щодо визначення проживання дитини з нею і не проти задоволення поданої позивачем апеляційної скарги та задоволення її позову, узгодив з нею питання щодо його участі, як батька у вихованні дитини та з спілкуванні з нею.

Враховуючи встановлені у справі обставини, приймаючи до уваги пояснення відповідача та виходячи з найкращих інтересів дитини, колегія суддів доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції про відмову у позові про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю з посиланням на відсутність спору є помилковим і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

При цьому колегія суддів зауважує, що ОСОБА_2 не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішивши питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.

Розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, апеляційний суд ухвалюючи нове судове рішення, надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та враховує, що визначення місця проживання її з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька із дочкою, оскільки таке визначення місця проживання дитини не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Беринди Дар`ї Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її матір`ю ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 13.02.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова