КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/1668/2023 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просила:

1) визнати за ОСОБА_1 право власності на частину від:

- «1/2 частини земельної ділянки» яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0.0843 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер :91:154:0004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1;

- «1/2 частину житлового будинку», розташований за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0.

2) визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину:

- «1/2 частини земельної ділянки», розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0.0843 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер :91:154:0004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

- «1/2 частину житлового будинку», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0.

3) Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину від отриманих грошових коштів в сумі 1 325 617 грн 50 коп., а саме - 662 808 грн.75 коп. на підставі договору позики № 5501 від 26.08.2020 року.

Посилається на те, що 02 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, актовий запис № 2217.

В шлюбі народилися діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі подружжям було набуто майно, а саме: об`єкт нерухомого майна, «1/2 частина земельної ділянки», розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0843 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер :91:154:0004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1; об`єкт нерухомого майна, а саме «1/2 житлового будинку», розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0 та грошові кошти у сумі 1 325 617 грн 50 коп.

26.08.2020 року приватним нотаріусом Гамаль І.М. було оформлено та нотаріально завірено договір позики № 5501 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . Розмір основного зобов`язання по договору становить 1 325 617 грн 50 коп. Строк виконання основного зобов`язання - 26.08.2021 року.

В цей же день, 26.08.2020 року приватним нотаріусом Гамаль І.М. було оформлено та нотаріально завірено договір іпотеки № 5502 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , було накладено заборону на квартиру у АДРЕСА_2 .

Відповідно до цих двох договорів ОСОБА_3 з письмової, нотаріально завіреної згоди своєї дружини ОСОБА_1 дав в борг ОСОБА_7 їхні спільні кошти в сумі 1 325 617 грн 50 коп., які вона мала повернути 26.08.2021 року.

Посилається на те, що на час вчинення цієї дії позивач та відповідач з 02 вересня 2006 року перебували в шлюбі, про що Центральним відділом державної реєстрації шлюбу м. Києва було зроблено актовий запис № 2217, та все їхнє майно мало статус спільної сумісної власності на підставі статей 60,61 Сімейного Кодексу України.

Вказує на те, що з інформаційної довідки 275518065 від 18.09.2021 року позивачу стало відомо, що 27.08.2021 року приватним нотаріусом Гамаль І.М. було оформлено та нотаріально завірено договір позики № 8259 між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Розмір основного зобов`язання по договору становить 1 075 913 грн 75 коп. Строк виконання основного зобов`язання - 27.11.2021 року.

Тобто, ОСОБА_7 за договором позики № 5501 від 26.08.2020 року повернуто зобов`язання по договору у розмірі 1 325 617 грн 50 коп., внаслідок чого у позивача є право стягнути частину вказаних коштів, як спільне сумісне майно.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 573 384 грн 38 коп., що складає 1/2 частину від отриманих ОСОБА_3 коштів за договором позики, зареєстровано в реєстрі № 5501 від 26 серпня 2020 року.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 626 грн 52 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду 24 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги.

Посилається на те, що позивачем 10 листопада 2018 року була підписана заява про те, що вона дає згоду відповідачу на купівлю в особисту приватну власність частини житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки , однак через відсутність взаємної згоди серед учасників купівлі - продажу та невідповідність раніше погоджених сторонами умов договору, строків, ціни, кола співвласників даний правочин не було укладено між сторонами.

Крім того, посилається на те, що заява втратила чинність та не виражала дійсне волевиявлення позивача.

Посилається на те, що предметами заяви від 10 листопада 2018 року та договорів купівлі - продажу від 14 березня 2019 року є різні факти , об'єкти і обставини, тому заява не може розглядатися судом і сторонами як підтвердження того, що майно було придбано за особисті кошти.

Не погоджуючись з рішенням суду 29 вересня 2022 року представник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідачем повністю підтверджено виконання позовної вимоги про стягнення коштів на користь позивача.

Крім того, посилається на те, що грошові кошти за розпискою від 24 лютого 2022 року були передані позивачу саме на виконання її позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів.

28 грудня 2022 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

02 січня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_11 просили відмовити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сума позики за Договором №5501 від 26.08.2020 року у розмірі 1 146 768 грн 75 коп. була повернута згідно заяви відповідача 11.08.2021 року і є спільною сумісною власністю сторін після розірвання шлюбу між сторонами, тому половина вказаної суми підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме у розмірі 573 384 грн 38 коп.

Крім того, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 частини земельної ділянки , що розташована за адресою АДРЕСА_1 та частини житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , оскільки частина вказаного житлового будинку та земельної ділянки не являються спільною сумісною власністю сторін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що 02 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем Центральним відділом державної реєстрації шлюбу м. Києва був зареєстрований шлюб, актовий запис № 2217 (а.с. 16, т.1).

В шлюбі народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с. 17-18, т.1).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року у справі №758/3995/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано про що в Книзі реєстрації шлюбі зроблено відповідний актовий запис за №2217 ( а.с. 19-21, т.1).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

14 березня 2019 року ТОВ «Бізнес Центр «Студентський», діючи як продавець з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_12 , діючи як покупці з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до п.1 якого продавець передав у власність, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А. та зареєстровано в реєстрі за № 253 (а.с. 12-13, т.2).

14 березня 2019 року, ТОВ «Бізнес Центр «Студентський»,, діючи як продавець з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_12 діючи як покупці з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до п.1 якого продавець передав у власність, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний земельну ділянку площею 0,0843 га, кадастровий номер :91:154:0004, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною A.A. та зареєстровано в реєстрі за № 249 ( а.с. 26-29, т.2).

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Постановою Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 роз`яснено, що презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

(Постанова Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року у справі № 6-399цс 17).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подано заяву приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Рябикіній А.А. від 10.11.2018 року, про те, що вона дає згоду чоловіку, ОСОБА_3 , на купівлю в особисту приватну власність частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 435,3 кв. м. та частини земельної ділянки, площею 0,0843 га, кадастровий номер 800000000:91:154:0004, розташований за тією ж адресою, за ціну та на умовах на його розсуд.

ОСОБА_1 вказала, що вона підтверджує та розуміє, що вищевказане майно набувається її чоловіком ОСОБА_3 в особисту приватну власність за грошові кошти, які належать її чоловіку на праві особистої приватної власності. Шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ майна ними не укладались.

Вказана заява зареєстрована в реєстрі за № 890 ( а.с. 36,т.2).

Судом встановлено, що майно, а саме: 1/2 частина земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , площею 0. 0843 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер :91:154:0004, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1. 2. Об`єкт нерухомого майна, а саме «1/2 житлового будинку», розташований за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0, - було набуто та зареєстровано на ім`я відповідача в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем за кошти, які належали відповідачу особисто, що також підтвердженою заявою позивача від 10.11.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 частини земельної ділянки , що розташована за адресою АДРЕСА_1 та частини житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , оскільки частина вказаного житлового будинку та земельної ділянки не являються спільною сумісною власністю сторін.

Розглядаючи вимогу про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину від отриманих грошових коштів в сумі 1 325 617 грн 50 коп., а саме - 662 808 грн75 коп. на підставі договору позики № 5501 від 26.08.2020 року, суд виходить з наступного.

26.08.2020 року приватним нотаріусом Гамаль І.М. було оформлено та нотаріально завірено договір позики № 5501 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с. 6, т.2).

Відповідно до п. 1 вказаного договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошову суму в розмірі 1 146 768 грн 75 коп., що в еквіваленті становить 41 625,00 доларів США.

Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим Договором, позику в вищезазначеному розмірі. Строк виконання основного зобов`язання - 26.02.2021 року (а.с.6, т.2).

В цей же день, 26.08.2020 року приватним нотаріусом Гамаль І.М. було оформлено та нотаріально завірено договір іпотеки № 5502 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , було накладено заборону на квартиру у АДРЕСА_2 (а.с. 7-9, т.2).

Як вбачається із заяви від 26.08.2020 року ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_13 на передачу в позику грошових коштів, що належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя, визначаючим при цьому суму на свій власний розсуд, брати в іпотеку будь-яке нерухоме майно та рухоме майна на території України, та на укладення ним договорів позики, іпотеки, договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, договорів про внесення змін до цих договорів, договорів про їх розірвання тощо, відступати права за укладеними договорами та підписувати відповідні договори. ( а.с. 10, т.2).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума позики - 1 146 768 грн 75 коп., яка визначена у Договорі позики №5501 є спільною сумісною власністю сторін, як майно набуте ними спільно під час шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що заявою від 11.08.2021 року ОСОБА_3 підтверджує факт отримання від ОСОБА_7 грошових коштів, як повний розрахунок за Договором позики грошей, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума позики за Договором №5501 від 26.08.2020 року у розмірі 1 146 768 грн 75 коп. була повернута згідно заяви відповідача 11.08.2021 року і є спільною сумісною власністю сторін, тому половина вказаної суми підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме у розмірі 573 384 грн 38 коп.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що розписка позивача від 24 лютого 2022 року підтверджує факт виконання відповідачем вимоги позивача про стягнення половини коштів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у вказаній розписці не вказано за якими зобов`язаннями позивач отримала від відповідача грошові кошти.

Крім того, сума яка вказана у розписці не відповідає сумі, яка є предметом позовної вимоги.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження апеляційної скарги представника позивача про те, що заява ОСОБА_1 від 10 листопада 2018 року про те, що вона дає згоду відповідачу на купівлю в особисту приватну власність частини житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки втратила чинність та не виражає в подальшому дійсне волевиявлення, оскільки через відсутність взаємної згоди серед учасників купівлі - продажу та невідповідність раніше погоджених сторонами умов договору, строків, ціни, кола співвласників даний правочин не було укладено між сторонами, апеляційний суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

З тексту заяви вбачається, що позивач підтвердила та розуміла, що майно набувається її чоловіком ОСОБА_3 в особисту приватну власність за грошові кошти, які належать її чоловіку на праві особистої приватної власності.

Крім того, вказана заява зареєстрована в реєстрі за № 890 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябикіною А.А

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді